Helle Helle

Noveller

Rester
Biler og dyr

Samleren

Rester

Fasaner

Det ringer på, og nede foran døren står en mand, der præsenterer sig som Richard. Hans tøj er vådt, det har regnet i flere timer, en opblødt avis ligger på trappestenen.

Han undskylder, at han trænger sig på, men han har engang boet til leje i dette hus, på førstesalen, om jeg bor der nu? Jeg siger, at det gør jeg. Han undskylder igen, han har ikke været i bydelen i flere år, og nu kom han så tilfældigt forbi; han skulle hente nogle fasaner hos en mand, der havde annonceret i avisen. Og så standsede han foran huset her på hjemvejen, siger han, fordi han glemte et par genstande nede i kælderen, dengang han flyttede. Et billede, og muligvis en lille kommode.

Jeg siger, at jeg venter gæster her om et øjeblik. Han stikker hovedet lidt ind i opgangen og siger, at han nok mente, der lugtede af gullasch. Jeg siger, at det er en italiensk gryderet med soltørrede tomater. Han forstår ikke, hvad jeg siger, og beder mig om at gentage. Jeg siger, at det kan være lige meget.

Manden spørger, om det stadig er et VVS-firma, der holder til i stueetagen. Det er det. Han griner og spørger om flere ting. Om der stadig er en vakkelvorn brusekabine nede under trappen. Om døren stadig står og klaprer hver nat, om kælderen stadig flyder med malerbøtter og en gammel jukebox. Jeg siger, at det her hus vist altid har været lidt i uorden. Men at huslejen stadig er billig, og her er også rart om sommeren, når vinduerne kan stå åbne, og det er varmt udenfor.

Jeg lukker ham ind i opgangen, han insisterer på at tage sine støvler af. Ellers skal du bare vaske gulvet i morgen, siger han. Og nu skal han nok skynde sig at hente tingene nede i kælderen, så jeg kan komme videre med min gullasch. Han er næsten sikker på, at den lille kommode står i det bageste kælderrum. Jeg behøver slet ikke at hjælpe ham med at lede, det varer kun et øjeblik.

Han går derned på strømpefødder, jeg går op i lejligheden og rører i gryderetten. Jeg tager fløden ud af køleskabet, hælder lidt i gryden, sætter fløden tilbage igen. Så kan jeg høre, at han bakser med kommoden, bærer den op ad kældertrappen og stiller den på gulvet i opgangen. Han råber op til mig, om han lige må forstyrre en gang til, jeg har vel ikke en lommelygte, han kan låne? For han kan ikke finde billedet, men det står helt sikkert på gulvet inde i mørket, han tænkte nok, at der stadig ikke var lys derinde. Jeg råber ned til ham at jo, selvfølgelig.

Jeg ejer ikke en lommelygte. Af en eller anden grund går jeg alligevel rundt og leder, skramler med skufferne, så han kan høre mig. Jeg ender med at tage et stearinlys og en æske tændstikker og gå ned til ham.

Det er virkelig alt for farligt, siger han. Ingen bør gå rundt i den kælder med levende lys, tænk på alle malerbøtterne, det er en ren brandfælde. Men måske, hvis jeg går med ned i kælderen og holder lyset for ham og kun koncentrerer mig om det, så skal han nok lede. Hvis jeg altså lige har tid.

Heldigvis kommer jeg i tanke om cykellygterne, jeg løber op og finder dem i min frakkelomme, løber ned til ham igen. Han sætter den ene lygte fast i sin rullekrave, den anden holder han i hånden. Han går ned i kælderen igen, jeg sætter mig på den lille kommode, han har stillet fra sig.

Jeg kan høre, at han leder dernede, uden at finde billedet. Han råber op til mig, om det er min gode lænestol, der står midt på gulvet. Jeg råber til ham, at den tilhører VVS-firmaet. Han kan ikke forstå, at de lader sådan en god lænestol stå dernede og blive glemt. Så spørger han, om han lige må låne mit toilet, nu hvor han alligevel er i kælderen. Selvfølgelig, råber jeg og begynder at nynne.

Han kommer op fra kælderen og spørger, om han må være så fræk at benytte min håndvask oppe i lejligheden, han vil gerne have vasket sine hænder efter toiletbesøget, sådan har han det bare. Jeg lader ham gå foran mig op ad trappen.

I køkkenet vasker han hænderne grundigt og tørrer dem i sine bukser, de er alligevel helt gennemblødte, siger han og løfter grydelåget ned til den italienske ret. Jeg spørger, om han vil have et glas vand, før mine gæster kommer. Det vil han meget gerne.

Han går ind i stuen. Han taler om, at det er utroligt, så meget møbler kan forandre en stue. Dér i hjørnet stod hans tv, men spisebordet havde han samme sted som nu. Han kan genkende en knast i bjælken over sofaen, spørger, om det stadig trækker så meget, at man kan slukke et stearinlys foran vinduet. Jeg siger, at det ved jeg virkelig ikke. Han spørger, om han ikke nok må vise mig det, og beder mig hente stearinlyset og tændstikkerne fra før. Han tænder lyset, holder det foran vinduet, flammen blæser ud, han nikker.

Han drikker sit vand i små slurke. Det var alligevel ærgerligt med billedet, siger han. Det var en ungdomsgave fra hans bror. Det forestillede en solsikke med rødder i havet, han fik det, da han fyldte 21. I dag er han 41, og hvor gammel er jeg? 32, siger jeg. Det er ikke helt sandt.

Imens han sidder og genkender udsigten, går jeg ind i soveværelset. Jeg løfter hurtigt billedet ned fra væggen og skubber det ind under sengen. Så kommer han efter mig. Han siger, at hans seng stod det samme sted, men der er selvfølgelig heller ikke så mange andre muligheder. Han spørger, hvor jeg har købt mit klædeskab. Jeg har købt det i et stormagasin. Han spørger, om han må kigge ind i det, og jeg siger, at det må han ikke. Han undskylder sin nysgerrighed, forklarer, at han bare er på udkig efter et klædeskab selv, og det skal have mindst to hylder til sko. Jeg siger, at man vel selv kan bestemme, om man vil sætte sko på hylderne. Han siger, at det kan man faktisk ikke. Visse hylder er specielt indrettet til sko, det er noget med belægningen og afstanden til de øvrige hylder; jeg siger, at så blev jeg så meget klogere.

Han spørger, om han skal hjælpe mig med at dække bord. Nej, siger jeg, det er en tradition, at mine gæster gør det selv. Han siger, at det må være nogle beskedne gæster, jeg holder mig. Om han ikke skal folde servietter eller lægge knive og gafler parat? Nej, siger jeg.

Han sidder i vindueskarmen og ærgrer sig over billedet. Hans bror havde købt det på en rejse til Berlin og tabt det, da han steg af toget. Derfor måtte broderen bekoste en ny ramme hos glarmesteren, før han forærede det til Richard på hans 21-års fødselsdag. På den måde havde billedet sin egen historie, og så forestillede det som sagt en solsikke med rødderne i havet og en hel masse små fisk, der nærmest blev kvalt i rodnettet.

Han spørger, om der stadig ligger en ekstranøgle til VVS-firmaet under blomsterkummen nede i gården. For det kan jo være, at nogle fra firmaet har fundet billedet i kælderen og hængt det inde på kontoret, sekretæren måske, hun kunne godt finde på det. Og så kunne han jo lige hente nøglen og låse sig ind, bare for at se efter.

Så går jeg ind i soveværelset og trækker billedet ud under sengen. Jeg giver det til ham og siger, at det var beskrivelsen af de kvalte fisk, der fik mig til at huske. At jeg selv fandt billedet nede i mørket, umiddelbart efter, jeg var flyttet ind, og at jeg tog det med op i lejligheden, fordi jeg manglede noget at hænge på væggen. Men at det havde ligget under min seng siden; at jeg sådan set havde glemt det.

Han bliver glad, han holder billedet frem for sig. Han spørger, om jeg nu ikke tror, at jeg kommer til at savne det? For mine vægge er faktisk lidt tomme. Jeg siger, at jeg ikke kan savne noget, der bare har ligget under min seng.

Så har han jo egentlig ikke mere at gøre her, siger han. Kommoden har han også fået, den skal bare lige vaskes af, så er den klar til brug. Billedet vil han hænge over kommoden, som skal stå ved siden af det klædeskab, han bliver nødt til at købe. Alle hans sko står hulter til bulter, han har virkelig brug for et sted at sætte dem.

Han spørger, om han må give mig en fasan som tak for min venlighed. Han har lige købt femten af en jæger, han vil gerne forære mig en enkelt, den er blevet skudt i weekenden, skal bare hænge fra hovedet nogle dage og plukkes. Og ned i en gryde.

Jeg siger nej tak, det kan jeg ikke tage imod, og i øvrigt ved jeg slet ikke, hvor jeg skulle gøre af den. Han foreslår, at jeg hænger den uden for køkkenvinduet, det ville han gøre. Jeg siger nej tak, jeg ved heller ikke, hvordan den skal plukkes. Om han skal forklare mig det? Jeg siger nej og går hen mod døren. Det var da ærgerligt, siger han og følger efter mig ned ad trappen.

Han tager sine støvler på og trykker min hånd, før han løfter kommoden op og bærer den ud i regnen med billedet liggende i en skuffe.

Jeg står i køkkenet og rører i min gryderet. Det varer lidt, så kan jeg høre, at han kører væk i sin bil. Jeg øser mad op, går ind i stuen, tænder for fjernsynet. Jeg sætter mig i sofaen og spiser. Jeg tager fjernbetjeningen, skruer ned for lyden. Der er helt stille, bortset fra regnen.

Lyset er stadig tændt i opgangen. Jeg går ned ad trappen og tager i yderdøren, sikrer mig, at den er låst. Lidt efter kigger jeg ud. Alting er mørkt; der er ikke en bil på vejen. På trappetrinet ligger en fasan, dyngvåd. Som om den er druknet efter sin død. Dens fjer er brune og grønne.

To kilometer

Fredag nat vækker jeg Anders, fordi jeg kan høre gråd ude fra gaden. Det er en høj og vedvarende gråd, der mest af alt minder om en hest, der vrinsker uafbrudt, med blottede tænder. Vi står op og går hen til vinduet; på fortovskanten sidder en kvinde med ansigtet vendt mod himlen og begge arme strakt ud til siden. Det ser sygt ud, og det siger jeg til Anders, imens han tager overfrakke på. Hun er syg, siger jeg. Måske kan hun finde på hvad som helst i den tilstand. Anders siger, at så slemt er det vel ikke, og går ud ad døren.

Jeg kan se, at han stiller sig foran hende. Så sænker hun armene, gråden holder op. Han trækker hende op fra fortovet, hun prøver at kysse ham, og han lader hende gøre det. Han skubber hende fra sig, og hun løber ned ad vejen.

Han kommer ind igen. Var det hende, spørger jeg, og han siger at nej, det var ikke hende, det var en gammel dame, han aldrig har set før.

Vi går tilbage i seng, klokken er kvart i tre. Vi ligger og vender os i sengen, elradiatoren larmer, Anders står op og slukker den, sætter sig på sengekanten. Jeg siger, at hun må have været meget stærk, den gamle dame, eftersom hun kunne tvinge ham til at kysse sig. Anders spørger, om jeg vil med ind i stuen og dele en øl, han kan ikke falde i søvn nu. Jeg spørger, hvorfor han kyssede hende. Han siger, at hun var en gammel stakkel.

Vi sidder i hver sin lænestol og drikker. Anders tænder fjernsynet, de viser en boksekamp. Jeg beder ham om at slukke, jeg kan ikke holde ud at se dem slå på hinanden, det gør mig endnu mere vågen. Han slukker. Jeg spørger, hvordan den gamle dame så ud. Han siger, at hun vist nok havde en grå kjole på. Havde hun ikke overtøj på, siger jeg, siden han kunne se hendes kjole. Anders siger, at det havde hun ikke, hun var sikkert senil.

Jeg spørger, om det ikke var ubehageligt at kysse en senil, gammel dame. Han siger, at det nærmest var som at kysse sin bedstemor. Jeg spørger, hvad hun lugtede af; Anders siger, at det lagde han virkelig ikke mærke til. Og nu er hun jo væk, så han forstår ikke, at jeg bliver ved med at tale om hende.

Det er mærkeligt, siger jeg, jeg syntes slet ikke, hun lød som en gammel dame. Hendes gråd var alt for lys og vedvarende; så meget luft har gamle damer ikke i lungerne. Anders spørger, hvorfor jeg ikke tager min cykel og kører efter hende. Så kan jeg få at vide, hvor gammel hun er, eftersom det åbenbart interesserer mig så meget.

Jeg siger til Anders, om det ikke nærmere er ham, der skal tage sin cykel og køre tværs gennem byen og to kilometer ud ad landevejen. Så kan han standse foran et gult hus og gå ind og kysse hende igen. Det må han jo stadig have meget lyst til, eftersom han kan finde på at gøre det lige for øjnene af mig, bare fordi hun sidder og skaber sig og tror, hun er med i en film. Hun lød som en hest, siger jeg og efterligner lyden. Anders rejser sig, går ind i soveværelset og kommer tilbage med tøj på, tager sine nøgler og smækker døren.

Jeg vågner sent næste morgen og går ind i stuen. Anders sidder i sofaen; jeg spørger, om han har sovet godt i nat. Han har slet ikke sovet, siger han, han har cyklet mindst halvtreds kilometer, fordi han var så gal. Nu er han øm i hele kroppen, han har taget nogle albyler og sidder og venter på, at de skal virke.

Jeg spørger, om han tog hen til hende i nat. Han siger, om det virkelig er nødvendigt at gentage det hele. At han har cyklet halvtreds kilometer, fordi han var gal. Og at han i øvrigt ikke har besøgt hende i over fire måneder, at jeg snart må begynde at forstå det.

Jeg rører hans arm. Han siger, at sådan er det, og at resten stadig er op til mig. Men at jeg i det mindste skal tro på ham, når han siger, at det var en gammel dame, der sad og græd i nat.

Lørdag eftermiddag går jeg tværs gennem byen og to kilometer ud ad landevejen, imens Anders forsøger at få den søvn, han har til gode. Jeg bemærker, at hun dyrker mange slags krydderurter i sin forhave. Det siger jeg til hende, da hun åbner døren.

Du har mange forskellige slags krydderurter, siger jeg og peger på dem. Hun siger, at hun holder af at krydre sin mad. Jeg spørger, om hun er ved at spise nu. Det er hun ikke, hun sidder faktisk og taler i telefon. Gå endelig ind og tal, jeg venter ude i haven, siger jeg.

Jeg kan se hende igennem vinduet, hun taler ganske rigtigt i telefon. Hun nikker og gestikulerer, som om den, hun taler med, kan se hende. Indimellem kigger hun ud på mig. Jeg plukker lidt timian, gnider det imellem fingrene og lugter til det.

Hun kommer ud og siger, at jeg er velkommen til at forsyne mig, hvis det er det, jeg vil. Jeg siger, at det er heldigt, jeg har taget en saks med. Jeg klipper basilikum af og spørger hende, hvem hun talte med. Hun talte med sin far, han er netop blevet indlagt på hospitalet. Jeg spørger, hvad han fejler; det er noget med nyrerne, siger hun. Jeg spørger, om hun kan lyde som en hest. Som en hest, siger hun. Som en hest med blottede tænder, siger jeg. Det tror hun ikke, hun kan. Jeg beder hende om at prøve. Hun kan ikke se, hvorfor hun skal. Jeg går hen imod hende. Lyd som en hest, siger jeg og efterligner selv lyden. Hun går baglæns, siger en svag, hesteagtig lyd og lukker døren efter sig.

Da jeg kommer hjem, sidder Anders inde i stuen. Han har slet ikke fået sovet, musklerne i hans ben holder ham vågen, det hjælper ikke med albyler. Jeg siger, at det måske vil hjælpe med lidt rødvin til maden, vi skal have en pastaret med urter.

Imens jeg står i køkkenet og snitter, kommer han ud og holder om mig fra ryggen. Han siger, at han nogle gange har lyst til at lægge hænderne om sin hals og trykke til. Den måde kan man ikke dø på, siger jeg. Godt, siger han, han vil også hellere stå her med mig og mærke mine bryster inde bag blusen. Jeg lader ham gøre det, imens jeg skyller persillen. Han fjerner sine hænder, fordi telefonen ringer.

Jeg kan genkende hans måde at tale med hende på. Hans svar er alt for korte og afvisende; det ville være unaturligt i en hvilken som helst anden samtale. Men i modsætning til tidligere kommer han ikke ud og omfavner mig bagefter og begynder at tale om et eller andet dagligdags, huset eller bilen, der skal repareres. Han sætter sig i stedet foran fjernsynet, sidder og skifter imellem kanalerne.

Du har været henne hos hende i dag, siger han, da jeg kommer ind i stuen. Du har faktisk været henne hos hende, og du har truet hende; jeg forstår slet ikke, hvad der går af dig.

Nej, det har jeg ikke, siger jeg.

Hun ringede og sagde, at du har stået med en saks, i hendes egen have, i eftermiddags, siger han.

Jeg siger, at hun er syg, at hun har syge tanker. Imens han hvilede sig, drak jeg kaffe hos min gamle veninde, han er velkommen til at ringe og kontrollere det, hvis han vil. Han beder om venindens telefonnummer og står med røret i hånden, forbandede kvinder, siger han, det må være genetisk. Han knalder røret på uden at have trykket nummeret, går hen til vinduet, står med hænderne presset mod ruden. Jeg ringer op til min veninde, Anders vil gerne spørge dig om noget, siger jeg og rækker røret over mod ham. Har du det godt, siger Anders til telefonen, har du det godt, og har du noget at lave. Der er en længere pause. Det er bare en dårlig vittighed, siger han så og lægger på.

Anders går i seng uden aftensmad. Han kan ikke huske, hvornår han sidst har været så træt. Jeg siger, at han bare kan lade være med at cykle halvtreds kilometer om natten, når der står en seng og venter på ham indtil flere steder.

Jeg spiser det meste af pastaretten og ser en kriminalfilm på tv. Bagefter er der nyheder og sport, og jeg drikker også al rødvinen. Da jeg går ind for at sove, er Anders stadig vågen.

Hvorfor sover du ikke bare, siger jeg.

Han rejser sig og tænder lyset. Han siger, at det virkelig ikke var hende, der sad ude på fortovet i nat. Hun ville aldrig gøre sådan noget, siger han. Og du ville aldrig have kysset hende, siger jeg, og jeg ville aldrig true hende. Nej, siger han. Nej, selvfølgelig ville du ikke det. Nej, siger jeg. Og jeg falder hurtigt i søvn.

På et tidspunkt i foråret

På et tidspunkt i foråret, imens jeg skrev hovedopgave, fik jeg for vane at spadsere en tur ned til havnen hver dag efter frokost. Jeg plejede at sætte mig på en bænk og ryge, imens jeg betragtede de sejlende, der lagde til, gik fra borde og provianterede i butikken oppe på kajen. Når vejret var godt, lagde jeg mit overtøj for at få lidt sol på armene. Men for det meste var det overskyet, sådan husker jeg det i hvert fald.

En af de sidste dage satte der sig en kvinde ved siden af mig. Jeg går ud fra, at hun var turist; i hvert fald havde jeg aldrig set hende tidligere. Hun lænede sig over mod mig og bad om at få ild, jeg gav hende en æske tændstikker, som hun beholdt.

Vi sad og røg og kiggede ud over havnen. Et forældrepar ville fodre måger sammen med deres lille søn, men drengen holdt fast i brødet og ville ikke slippe det, mågerne kredsede lige over hans hoved. Så låste faderen drengens arme på ryggen, moderen vristede brødet fri og smed det i vandet. Drengen kastede sig i jorden, forældrene kaldte på ham. Han rørte sig ikke. Så begyndte de at gå, uden at se sig tilbage. Drengen lå stadig helt stille med ansigtet nedad.

Da forældrene var et godt stykke ovre på den anden side af havnen, begyndte damen ved siden af mig at tale.

– Jeg sidder og tænker på, hvornår drengen bliver bange og begynder at løbe efter sine forældre, sagde hun.

– Det tænker jeg også på, sagde jeg.

– Det ser ud, som om jeg godt kan ryge mig en cigaret til, før der sker noget, sagde hun.

Jeg fandt også mine cigaretter frem og bad om ild; hun strøg en tændstik for mig og lagde æsken tilbage i sin lomme.

– De er virkelig langt væk fra drengen nu, sagde hun.
– Det er nok en form for opdragelse.

– Sådan noget bestemmer man jo selv, sagde jeg.

– Ja. Men jeg vil nu alligevel hjælpe den dreng med at finde sine forældre igen, når han rejser sig.

Forældrene var på det tidspunkt forsvundet omme bag nogle skure. Drengen lå stadig uden at bevæge sig.

– Tænk, hvis der er sket noget med ham, sagde damen. – Han ligger jo helt stille.

– De kender vel deres søn, sagde jeg. – Han har sikkert lavet det nummer før.

– Og her sidder jeg og ryger, sagde damen.

– Ja, det er noget skidt, sagde jeg.

– Jeg vil fortælle Dem noget, sagde damen. – Det har overhovedet ingen betydning i dag, for min datter er et godt og lykkeligt menneske. Men da hun var under to måneder gammel, lå hun alene i sin seng i tre døgn. Det var min stolthed, der var skyld i, at hun lå der. Hun kunne have været død. Små børn kan ikke leve ret længe uden væske.

– Hvad skete der, spurgte jeg.

– For at sige det ligeud fik jeg en stærk trang til cigaretter efter fødslen, sikkert på grund af hormonerne, i hvert fald lavede jeg ikke ret meget andet end at sidde og ryge lige fra den dag, jeg kom hjem fra fødeklinikken. Jeg røg, hver gang min datter sov. Jeg vuggede og vuggede hende i liften, og når hun faldt i søvn, bar jeg hende ind i soveværelset og lukkede døren. Så sad jeg inde i stuen og tændte den ene cigaret med den anden. Jeg ved ikke, hvad jeg tænkte på. Sikkert på fremtiden og min økonomiske situation. Jeg boede alene og så næsten aldrig nogen mennesker, bortset fra min datter, selvfølgelig, men hun var jo så lille. Hun sov det meste af tiden. Små børn har virkelig brug for megen søvn. Selv kunne jeg ikke sove, jeg sad bare der og røg, og hver fjerde time, når min datter vågnede, slukkede jeg cigaretten og varmede en flaske til hende. Jeg kunne desværre ikke amme hende; min mælk var dårlig. Den var mørk og alt for tynd og holdt hurtigt op med at løbe til. Men de siger jo, at flaskebørn er lige så sunde som alle andre, og min datter har da heller aldrig fejlet noget. Og heldigvis svulmede mine bryster så heller ikke op i de tre dage, jeg ikke var hos hende. Det gjorde mit ben til gengæld.

– Hvad skete der med Deres ben, spurgte jeg.

– Det fandt man aldrig rigtig ud af. Det var hverken brækket eller noget. Det var ellers det, jeg troede, da jeg lå midt på vejen og skreg. Jeg var gået ud for at købe cigaretter. Jeg plejede ellers at have et helt lager derhjemme, netop fordi jeg vidste, at jeg ikke lige kunne stikke op efter en pakke, når det passede mig. Jeg skulle jo tage mig af min datter. Men en eftermiddag havde jeg tømt mit lager, og jeg gik rundt og rundt om mig selv, spiste chokolade, så fjernsyn. Intet hjalp. Jeg ville ryge, og jeg var nødt til at gå ud efter cigaretter.

Jeg blev kørt ned af en grøn bil, det husker jeg helt tydeligt. Den var meget grøn, og jeg blev liggende på vejen. Der var ikke blod eller noget, men der kom en ambulance. Og jeg blev indlagt.

– Fortalte De ikke nogen, at deres datter lå derhjemme?

– Nej. Det var det, jeg ikke gjorde. Jeg ville nok have sagt det, hvis jeg havde vidst, at jeg skulle blive på hospitalet i tre dage. Jeg blev røntgenfotograferet med det samme, og der var ikke noget, der var brækket, så jeg regnede med, at jeg bare kunne tage hjem. Men de gav mig hospitalstøj på og lagde mig i en seng til observation. Mit ben var frygteligt opsvulmet, men jeg løj og sagde, at det virkelig ikke gjorde ondt. Jeg ville gerne hjem så hurtigt som muligt.

– Hvorfor fortalte De ikke nogen om Deres datter?

– Jeg var flov. Rent ud sagt flov. Jeg var for pinligt berørt til at indrømme, at jeg havde efterladt hende i lejligheden. Jeg burde have tænkt på, at der er en vis risiko forbundet med at krydse en befærdet vej. I øvrigt er cigaretter en virkelig dårlig undskyldning for at forlade et lille barn. Og så faldt jeg i søvn. Det er forfærdeligt, men jeg faldt faktisk i søvn. De skal tænke på, at jeg ikke havde fået min nattesøvn i næsten to måneder, og at jeg heller aldrig hvilede mig om dagen, fordi jeg hele tiden lige skulle ryge lidt mere. Jeg sov, og jeg sov. Da jeg vågnede, var der gået et døgn, og mit ben gjorde stadig meget ondt. Jeg bad om at få noget smertestillende under påskud af at have hovedpine. Det skulle jeg ikke have gjort. De sagde, at de ville være nødt til at beholde mig en dag til, fordi jeg måske havde hjernerystelse. Jeg insisterede på at tage hjem, og de spurgte, om der var nogen til at tage sig af mig. Det var der jo ikke. Så sagde de, at jeg var nødt til at blive.

– Og De fortalte stadig ingenting.

– Nej, på det tidspunkt var det alt for sent. Hvilken mor bliver liggende i en hospitalsseng og sover og får serveret te og ristet brød, imens hendes datter sandsynligvis skriger af sult derhjemme?

– Var De ikke bange for, at hun skulle dø?

– Meget bange. Men jeg beroligede mig selv med, at hun var et stærkt barn. Hendes fødselsvægt lå langt over gennemsnittet, så hun havde noget at tære på. Der var som sagt det med væsken, men jeg prøvede at lade være med at tænke på det.

– Hun kunne jo også tage skade på andre måder.

– Psykisk, mener De. Ja, det er rigtigt. Jeg har ladet mig fortælle, at et spædbarn kan dø af mangel på kropslig kontakt på ret kort tid. Men det vidste jeg heldigvis ikke dengang. Jeg var bare glad for, at hun var så lille, at hun aldrig ville kunne huske noget om det. Hun ville heller ikke kunne sige noget til nogen.

– Betød det meget for Dem?

– Selvfølgelig gjorde det det. Jeg ville ikke have, at det skulle blive opdaget. Det blev det heller ikke.

– Og De kom hjem efter tre dage?

– Ja. Hævelsen i benet forsvandt på tredjedagen, og jeg havde på det tidspunkt samlet en del smertestillende piller. Jeg tog dem alle sammen på én gang og kunne derfor forlade hospitalet uden at se forpint ud. Mit ben gjorde stadig ondt, forstår De.

– Så De stak af?

– Nej, nej. Det gik rigtigt til. Jeg lod mig udskrive, da overlægen havde sagt god for det, hvis bare jeg lovede at komme til kontrol en uge senere.

– Og så kom De hjem til Deres datter igen.

– Ja.

– Skreg hun?

– Hun sagde ikke en lyd. Hun lå i sin seng, våd og indtørret på én gang. Jeg vaskede hende og smurte olie på hendes hud, gav hende rent tøj på og lod hende sove i sengen sammen med mig.

– Så hun var ikke blevet syg.

– Nej, gudskelov. Og jeg regnede ud, at hun ikke ville kunne tåle en hel masse mælk med det samme. Det ville have slået hendes mave i stykker. Så jeg trappede langsomt op med portionerne, og i løbet af et døgns tid var hun oppe på den fulde mængde.

– Har De nogensinde fortalt Deres datter, hvad der skete?

– Lad mig svare ved at stille Dem et spørgsmål. Lever Deres mor?

– Ja.

– Har hun fortalt Dem alt, der ligger forud for Deres egen erindring?

– Selvfølgelig ikke. Det ville ikke kunne lade sig gøre at genfortælle det hele.

– Præcis. Vi vælger, hvad vi giver videre til vores børn.

– Og De valgte altså denne historie fra.

– Jeg skønnede, at det ville skade langt mere at fortælle den end at lade være.

– Og hvad med Deres ben?

– Jeg vænnede mig til, at det gjorde ondt. Men jeg gik selvfølgelig til kontrol en gang om ugen i et stykke tid.

– Og efterlod Deres datter derhjemme igen?

– Hun havde jo ligesom bestået prøven. Men jeg holdt op med at ryge i en årrække. Jeg gav min datter alt det, hun havde brug for, og i dag er hun et lykkeligt menneske. Hun ved ikke af, at hun var forladt. Det er helt anderledes med ham derovre.

Hun nikkede over mod drengen, der stadig lå med ansigtet i jorden.

– Han er så stor, at han vil huske det. Måske vil han aldrig tilgive sine forældre.

Hun rejste sig og samlede sit tørklæde om halsen, fandt et par handsker i sin lomme og tog dem på.

– Jeg vil i hvert fald hjælpe den dreng, sagde hun.

– De har stadig mine tændstikker.

– Undskyld. Her, sagde hun og rakte mig æsken.

Jeg så hende gå over til drengen og sætte sig på hug foran ham. Muligvis talte hun til ham, jeg ved det ikke. Men drengen vendte sig hurtigt og sparkede hende hårdt i maven, så hun faldt bagover. Så rejste han sig og løb væk i samme retning som den, forældrene valgte.

Hun lå stadig på ryggen, da jeg gik derfra.

Læseprøver fra
Rester

© Helle Helle og Samleren/ROSINANTE&CO, København 2013

Biler og dyr

© Helle Helle og Samleren/ROSINANTE&CO, København 2013

1. eBogsudgave, 2013

Rester udkom oprindeligt i 1996 og Biler og dyr i 2000.

Omslag: Alette Bertelsen, AletteB.dk

ePub-produktion: Christensen Grafisk

ISBN 978-87-638-3187-1

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.

Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

Samleren er et forlag i ROSINANTE&CO

Købmagergade 62 | Postboks 2252 | 1019 København K

www.rosinante-co.dk

Af samme forfatter

Eksempel på liv – 1993

Hus og hjem – ROMAN 1999

Forestillingen om et ukompliceret liv
med en mand – ROMAN 2002

Min mor sidder fast på en pind
(med Lars Nørgård) – BØRNEBOG 2003

Rødby-Puttgarden – ROMAN 2005

Ned til hundene – ROMAN 2008

Dette burde skrives i nutid – ROMAN 2011