Peter James

Den enes død

Oversat fra engelsk af
Pia Trøst Nissen

CICERO

Af samme forfatter:

Alkymisten
Immortalis
Sandheden
Besat

I Roy Grace-serien:
Dødenkelt
En smuk død
Langtfra død
Hellere død end levende
Med døden i hælene
Dødens håndlangere
Til døden dem skiller
Dødens time

Læseprøve fra Den enes død
Oversat fra engelsk
af Pia Trøst Nissen efter Dead Tomorrow
Copyright © Really Scary Books / Peter James 2009
Denne udgave: © CICERO/ROSINANTE&CO
Published by arrangement with
Leonhardt & Høier Literary Agency, Copenhagen
and Blake Friedmann Literary, TV and Film Agency Ltd.
Omslag: Henrik Koitzsch
Illustration: © IStock Footage
ePub-produktion: ROSINANTE&CO, København
ISBN: 978-87-638-3567-1
1. eBogs-udgave, 2014

Enhver kopiering fra denne bog må kun ske efter reglerne i lov om ophavsret af 14. juni 1995 med senere ændringer.

CICERO er et forlag i ROSINANTE&CO
Købmagergade 62, 4. | Postboks 2252 | DK-1019 København K
www.rosinante-co.dk

Til minde om Fred Newman
Min dybeste respekt

1

Susan hadede den motorcykel. Hun blev ved med at sige til Nat, at det var dødsensfarligt at køre på motorcykel. Nat drillede hende altid med at sige, at hun statistisk set tog fejl. Det var endnu farligere at opholde sig i et køkken. Det var det sted, hvor risikoen for at dø var størst.

Han så det med egne øjne hver eneste dag på sit arbejde som 1. reservelæge. Nok kom mange alvorligt til skade på motorcykel, men det var ingenting i forhold til, hvad der kunne ske i et køkken.

Folk blev dræbt af elektrisk stød, fordi de stak en gaffel ned i brødristeren. Eller brækkede nakken, fordi de faldt ned af en køkkenstol. Eller fik noget galt i halsen. Eller døde af madforgiftning. Nat elskede at fortælle hende historien om en patient, der var kommet ind på traumecentret på The Royal Sussex Hospital, hvor han arbejdede – eller rettere sagt knoklede. Staklen havde fået en brødkniv gennem øjet, da han bøjede sig ned over opvaskemaskinen for at rense filtret.

Motorcykler er ikke farlige, plejede han at sige til hende, ikke engang hans uhyre af en rød Honda Fireblade, som kan gå fra nul til hundrede kilometer i timen på tre sekunder. Det var de andre trafikanter, der var problemet. Bare man holdt godt øje med dem, skete der ikke noget. Og hallo, hans Fireblade udledte sgu da mindre CO2 end hendes gamle spand af en Audi TT.

Det gad hun ikke høre på.

Hun gad heller ikke høre ham brokke sig over, at de altid skulle holde jul – og der var kun fem uger til – sammen med ’bønderne’, som han kaldte hendes forældre. Hans afdøde mor havde altid sagt, at man kan vælge sine venner, men ikke sin familie. Det var så sandt, som det var sagt.

Han havde læst et sted, at når en mand gifter sig, håber han, at hans kone aldrig vil forandre sig, men når en kvinde gifter sig, håber hun, at hun hurtigst muligt kan få lavet manden om.

Det passede i høj grad på Susan Cooper, for hun havde taget en kvindes mest ødelæggende våben i brug: Hun var gravid i sjette måned. Han var da pavestolt og havde erkendt, at han snart måtte se at blive voksen og skille sig af med motorcyklen og anskaffe sig et mere praktisk køretøj. En stationcar eller en stor familiebil eller – for at tilfredsstille Susans miljøbevidsthed – en eller anden røvsyg diesel-elektrisk hybrid!

Hvor sjovt ville det være?

Han var først kommet hjem ud på natten og sad nu og gabte ved køkkenbordet i deres lille hus i Rodmel seksten kilometer fra Brighton, mens han så nyheder i morgen-tv om en selvmordsbombe i Afghanistan. Klokken var 8.11 ifølge fjernsynets ur, 8.09 ifølge hans eget og midt om natten ifølge hans indre ur. Han skovlede et par Shreddies indenbords, skyllede dem ned med appelsinjuice og sort kaffe og skyndte sig ovenpå. Han kyssede Susan farvel og klappede hende på maven.

„Kør forsigtigt,“ sagde hun.

Du tror da ikke, jeg har tænkt mig at køre uforsigtigt, tænkte han, men han sagde det ikke. I stedet sagde han: „Jeg elsker dig.“

„Elsker også dig. Ring til mig senere.“

Han kyssede hende igen, gik nedenunder, tog hjelmen og læderhandskerne på og gik ud i den frostklare morgen. Det var ved at lysne, da han trak den tunge røde maskine ud af garagen og lukkede porten med et højt smæld. Selvom det var frostvejr, havde det ikke regnet i flere dage, så der var ingen risiko for isglatte veje.

Han så op på vinduet, hvor gardinerne var trukket for, og trykkede på sin elskede motorcykels startknap for sidste gang i sit liv.

2

Dr. Ross Hunter er en af de få konstanter i mit liv, tænkte Lynn Beckett, da hun ringede på døren til hans konsultation. Hun havde faktisk, hvis hun skulle være helt ærlig, meget svært ved at nævne andre. Bortset fra nederlag, det var også en konstant. Nederlag havde hun altid været god til. Det var hun faktisk verdensmester i.

Hun var syvogtredive, og hendes liv havde nærmest været én lang række katastrofer, der var begyndt i det små. Hun havde blandt andet fået klippet yderste led af pegefingeren i en bildør som syvårig – og stille og roligt var katastroferne blevet større, efterhånden som livets alvor blev en realitet. Som barn havde hun svigtet sine forældre, som kone sin mand, og som enlig mor var hun nu for alvor ved at svigte sin teenagedatter.

Lægens konsultation lå i en stor edwardiansk villa i en rolig gade i Hove. Tidligere havde det udelukkende været et villakvarter, men nu var mange af de gamle huse imidlertid revet ned og erstattet af boligblokke. De fleste af de villaer, der var tilbage, blev ligesom denne brugt til kontorer eller lægepraksisser.

Hun trådte ind i den velkendte hall, som lugtede af møbelpolitur iblandet en smule desinfektionsmiddel, og fik øje på dr. Hunters sekretær, der sad og talte i telefon ved sit skrivebord i den modsatte ende af lokalet. Lynn smuttede ind i venteværelset.

Intet havde forandret sig i løbet af de omkring femten år, hun var kommet i dette rum, der virkelig trængte til en kærlig hånd. Den samme australiensformede plet i stukloftet fra en vandskade, det samme gummitræ i en urtepotte ved kaminen, den samme velkendte indelukkede lugt, og det samme miskmask af møbler, der lignede noget, som engang i tidernes morgen var blevet købt på en auktion over et dødsbo. Selv ugebladene på det runde egetræsbord midt i rummet så ud, som om de ikke var blevet skiftet ud i årevis.

Hun kastede et blik på en skrøbelig gammel mand, der var sunket helt ned i en lænestol, hvor fjedrene var sprunget. Han havde plantet sin stok i gulvtæppet og holdt krampagtigt fat i den for ikke at forsvinde helt ned i lænestolens dyb. Ved siden af ham sad en mand i trediverne i en blå frakke med fløjlskrave og så utålmodig ud. Han var dybt optaget af sin BlackBerry. Der stod et stativ med diverse foldere, en af dem gav gode råd om, hvordan man holder op med at ryge, men sådan som hendes nerver havde det i øjeblikket, ville hun have foretrukket gode råd om, hvordan man bærer sig ad med at ryge mere.

Dagens The Times lå på bordet, men hun var ikke i humør til at læse avis. Hun havde næsten ikke lukket et øje, siden dr. Hunters sekretær havde ringet til hende sent i går eftermiddags og bedt hende om at komme alene her til morgen. Hun følte sig utilpas – det var hendes blodsukker, der var for lavt. Hun havde taget sin medicin, men havde ikke kunnet få en bid morgenmad ned.

Da hun havde fået sig anbragt på en spisebordsstol, fandt hun et par druesukkertabletter i sin taske og puttede dem i munden. Hvorfor ville dr. Hunter se hende med det samme? Drejede det sig mon om den blodprøve, hun havde fået taget i sidste uge, eller – det var nok mere sandsynligt – drejede det sig om Caitlin? Tidligere, når hun havde frygtet det værste, som dengang hun havde fundet en knude i brystet, eller dengang hun havde været bange for, at datterens uberegnelige opførsel måske skyldtes en hjernesvulst, havde det været dr. Hunter selv, der havde ringet og fortalt hende de gode nyheder, at biopsien eller scanningen eller blodprøverne var i orden, og at der ikke var noget at bekymre sig om. Hvis man overhovedet kunne bruge udtrykket ‘ikke noget at bekymre sig om’, når det gjaldt Caitlin.

Hun kunne ikke sidde stille på stolen. Hun var smart klædt i sin bedste frakke, en halvlang blå cashmerefrakke – købt på januarudsalg – en mørkeblå, strikket sweater, sorte bukser og sorte ruskindsstøvler. Selvom hun aldrig ville indrømme det, var hun altid klædt ordentligt på, når hun skulle til læge. Ikke for at gøre indtryk – den evne havde hun mistet for længst, for ikke at tale om modet til at gøre det – men i det mindste var hun pænt klædt på. Hun havde – ligesom halvdelen af dr. Hunters kvindelige patienter – længe haft et godt øje til ham. Ikke at hun nogen sinde ville turde vise ham det.

Lige siden hun og Malcolm var gået fra hinanden, havde hendes selvværd været lig nul. Hun var syvogtredive og så godt ud og ville se endnu bedre ud – havde flere af hendes venner og afdøde søster sagt – hvis hun tog et par af de kilo på, som hun havde tabt. Hun vidste godt, at hun var for tynd. Hun behøvede bare at se sig selv i spejlet. For tynd, fordi hun bekymrede sig for meget om alt muligt, men først og fremmest, fordi hun i seks år havde været bekymret for Caitlin.

Lige efter sin niårsfødselsdag havde Caitlin fået konstateret en leversygdom. Det var, som om de begge havde befundet sig nede i et sort hul lige siden. De evindelige besøg hos specialister. Prøverne. De korte hospitalsophold her i Sussex, og de længere ophold – et af dem havde varet næsten et år – på leverafdelingen på Royal South London Hospital. Hun havde tappert klaret at få opereret stent ind i galdegangene og dernæst få dem fjernet. Dertil kom utallige blodtransfusioner. Til tider udmattede sygdommen hende så meget, at hun faldt i søvn i skolen. Efterhånden kunne hun heller ikke spille på sin elskede saxofon længere, fordi hun havde svært ved at få vejret. Og da hun blev teenager, blev hun mere og mere vred og oprørsk. Hun blev ved med at spørge: Hvorfor lige mig?

Et spørgsmål, Lynn ikke kunne besvare.

Hun havde for længst opgivet at holde styr på, hvor mange gange hun bekymret havde siddet på skadestuen på Royal Sussex County Hospital, mens de behandlede datteren. Engang som trettenårig havde Caitlin været til udpumpning efter at have drukket en flaske vodka, som hun havde hugget fra barskabet. Som fjortenårig var hun, skæv af hash, faldet ned fra et tag. Så var der den forfærdelige nat, hvor hun svedende og rystende af kulde kom ind i Lynns soveværelse klokken to om natten med et glasagtigt blik og meddelte, at hun havde taget en ecstacy-pille, som hun havde fået af en eller anden stodder i Brighton, og at hun havde ondt i hovedet.

Hver eneste gang var dr. Hunter mødt op på hospitalet og blevet hos Caitlin, indtil han var sikker på, at faren var drevet over. Det havde han ikke behøvet, men sådan var han.

Nu blev døren åbnet, og han trådte ind. En høj, rank og elegant skikkelse i nålestribet habit. Han havde fine træk, og det bølgede, gråsprængte hår klædte de blide og medfølende grønne øjne bag halvbrillerne.

„Lynn!“ sagde han, og hans ellers kraftige stemme lød mærkelig spag her til morgen. „Kom indenfor.“

Dr. Hunter havde to udtryk, når han hilste på sine patienter. Lynn havde gennem alle årene kun oplevet hans sædvanlige, oprigtigt varme, hvor-er-jeg-glad-for-at-se-dig-smil. Hun havde aldrig set ham bide sig i underlæben med et sørgmodigt ansigtsudtryk. Det udtryk, han ellers gemte væk, havde han fundet frem i dag.

3

Det var et godt sted at opstille en fartfælde. Pendlerne, der skulle skynde sig til Brighton og dagligt benyttede denne strækning af Lewes Road, vidste, at selvom der var fartbegrænsning på tres kilometer i timen, kunne de – efter lyskrydset – uden risiko sætte farten op på den firesporede vej, og de behøvede først at sætte den ned igen, når de nåede hastighedskameraet halvanden kilometer længere fremme.

Derfor kom politiets BMW-stationcar, som var parkeret på en sidevej og delvist skjult af et busstoppested, bag på de fleste.

Færdselsbetjent Tony Omotoso stod ved siden af bilen med laserpistolen i hånden, og med taget som støtte sigtede han med den røde prik på den forreste nummerplade – som var nemmest at aflæse – på alle de biler, han vurderede kørte for stærkt. Han fangede nummerpladen på en Toyota. Det digitale display viste halvfjerds kilometer i timen. Bilens fører havde opdaget dem og havde nået at bremse. Omotoso lod den køre. Fulgte han reglerne slavisk, var det tilladt at overskride hastighedsbegrænsningen med ti procent plus to. Toyotaen fortsatte forbi med lysende bremselygter. En hvid varevogn var hans næste mål – niogtres kilometer i timen. Så drønede en Harley Softail-motorcykel forbi. Den kørte alt for stærkt, men han kunne ikke nå at fange den i tide.

På hans venstre side stod kollegaen, færdselsbetjent Ian Upperton, parat til at springe frem, så snart Omotoso kaldte på ham. Upperton var høj og tynd og havde kasket og en selvlysende sikkerhedsvest på. De frøs begge.

Upperton så efter Harleyen. Han kunne godt lide Harleyer – han kunne lide alle slags motorcykler, og det var hans store drøm at blive motorcykelbetjent. Men Harleyer er cruiserbikes. Hans yndlingsmaskiner var højhastighedsracere som BMW, Suzuki Hayabusa og Honda Fireblade. Maskiner, hvor man er nødt til at læne sig ud til siden for at komme rundt i svingene og ikke kan nøjes med bare at styre.

Nu passerede en rød Ducati, men føreren havde spottet dem og sat hastigheden ned, så han nærmest sneglede sig forbi. Det havde den gamle spand af en grøn Fiesta, som kom kørende i yderbanen, til gengæld ikke.

„Fiestaen!“ råbte Omotoso. „Treogfirs!“

Upperton trådte frem og gav tegn til, at bilen skulle køre ind til siden. Men den susede uopmærksomt eller med vilje lige forbi.

„Så kører vi.“ Han læste nummeret højt „Whiskey fire-tre-to Charlie Papa November“ – og sprang ind bag rattet.

„Røvhuller!“

„Ja, gu er de så!“

„I skulle fandeme hellere tage at jagte rigtige forbrydere!“

„Fandeme ja, og holde op med at genere helt almindelige trafikanter.“

Omotoso drejede hovedet og så to unge fyre komme daskende forbi.

Fordi der i England dør 3.500 mennesker i trafikken om året, sammenlignet med de 500, der bliver myrdet, derfor! havde han lyst til at sige til dem. Fordi Ian og jeg samler døde og lemlæstede op fra vejene hver eneste dag året rundt på grund af røvhuller som ham i Fiestaen.

Men den slags havde han ikke tid til nu. Hans kollega havde allerede tændt for udrykningshornet og blinket. Han smed laserpistolen ind på bagsædet, satte sig ind foran, smækkede døren i og spændte sikkerhedsselen, mens Upperton fandt et hul i trafikken og trykkede speederen i bund.

Og nu kunne han mærke adrenalinen pumpe, som han sad der, presset tilbage i sædet af den voldsomme acceleration. Det var noget af det fedeste ved det her job.

Den automatiske nummerpladegenkender på skærmen bippede og viste oplysninger om Fiestaen. Whiskey fire-tre-to Charlie Papa November havde ikke betalt vægtafgift, var ikke forsikret, og ejeren var fradømt kørekortet.

Upperton trak ud i yderbanen og halede ind på Fiestaen.

I det samme kom der et opkald over radioen. „Hotel Tango fire-to?“

„Ja, Hotel Tango fire-to,“ svarede Omotoso.

„Vi har fået oplysning om en alvorlig trafikulykke. En motorcykel og en bil er stødt sammen i krydset Coldean Lane/Ditchling Road. Kan I tage jer af det?“

Sikke noget lort, tænkte han, han havde ikke spor lyst til at lade Fiestaen slippe. „Modtaget. Vi er på vej. Send en efterlysning ud til patruljerne i Brighton. En grøn Ford Fiesta med nummeret Whiskey fire-tre-to Charlie Papa November er på vej mod syd ad Lewes Road med høj hastighed, nærmer sig den store rundkørsel. Føreren er formentlig fradømt kørekortet.“

Han behøvede ikke at bede sin kollega vende om. Upperton bremsede hårdt op, blinkede til højre og ventede på et hul i den modkørende trafik.