Oversat af
Ulla Oxvig

CICERO

Til Anna-Marie Fourie

min kære første læser og alt for fjerne veninde,

som kender til at vente på en, der er på havet.

I wish I was a fisherman

Tumbling on the seas

Far away from dry land

And its bitter memories

Casting out my sweet line

With abandonment and love

No ceiling bearing down on me

‘Cept the starry sky above

With light in my head

You in my arms

Woohoo!

The Waterboys: ‘Fisherman’s Blues’

Rise up rise up you fine young men

The ship she sails in the morn

Whether it’s windy, whether it’s cold,

or whether there’s a deadly storm

‘Sir Patrick Spens’, det 14. århundrede

Kapitel 1

Mange år senere, da Polly var blevet en ældre dame og ikke længere boede på øen, havde hun svært ved at forklare, at det var sådan, de levede dengang. At de nogle dage kunne køre i bil over til fastlandet, men at de andre dage måtte tage båden. Af og til var de isoleret gennem længere tid, og ingen vidste rigtig, hvornår det hørte op, for tidevandsskemaet forudsagde kun ebbe og flod, men ikke vejret.

„Var det ikke frygteligt?“ kunne Judith finde på at spørge om. „Sådan at mangle forbindelse til omverdenen?“

Og Polly ville mindes, hvordan solstrålerne glimtede i højvandet, og hvordan lyset skiftede, og havoverfladen glødede pink, rosa og violet, mens solen gik ned i vest, og man vidste, at endnu en dag var ved at være slut, og man måtte blive, hvor man var.

„Nej, det var det egentlig ikke,“ lød hendes standardsvar. „Det var herligt. Man kunne ikke gøre andet end at tage det roligt og få det bedste ud af situationen. Der var kun en selv og de andre på øen. Vi sørgede for, at alting var trukket et godt stykke op over vandlinjen, og hvis der var strøm, var vi glade, men hvis ikke, ja, så klarede vi også det. Stearinlysene glødede i alle de små vinduer. Det var faktisk rigtig hyggeligt.“

„Det lyder, som om det er hundrede år siden.“

Polly smilede. „Ja, det kan jeg godt høre, men det er det egentlig ikke ... det føles i hvert fald ikke som ret længe siden. Det sted, hvor man har slået rødder, vil jo altid have en særlig plads i ens hjerte. Men det var naturligvis først noget, jeg opdagede senere. I begyndelsen var det faktisk ret frygteligt.“

2014

Polly bladrede gennem papirerne, de havde givet hende i den glittede mappe med et fotografi af et fyrtårn på forsiden. Det var egentlig et ret kønt billede, lagde hun mærke til. Hun gjorde sit bedste for at bevare en positiv holdning til situationen.

Og de to mænd i rummet var da også venlige. Venligere end de reelt behøvede at være. Ja, de var faktisk så venlige, at de mærkeligt nok gjorde Polly endnu mere bedrøvet i stedet for at muntre hende op. Hun følte sig trist snarere end vred eller trodsig.

De sad i det bageste af de to små kontorer i den ombyggede togstation, som hun og Chris havde været så stolte af. Stedet var slidt på den charmerende måde, og der fandtes en gammel pejs (den virkede godt nok ikke længere) i det, der engang havde været ventesalen.

Nu lignede begge rum noget, der var løgn: Arkivskabene stod åbne, der var flyttet rundt på computerne, og papirbunker lå spredt overalt. De meget venlige mænd fra banken gennemgik tålmodigt det hele. Chris sad og surmulede som en femårig, der var blevet frataget sit bedste legetøj. Polly sprang til gengæld rundt og forsøgte at være behjælpelig, mens han hele tiden sendte hende sarkastiske blikke. Hun vidste, at de betød ‘Hvorfor står du på hovedet for folk, der kun er ude på at ødelægge det hele for os?’, og selvom hun godt kunne se, at han havde en pointe, kunne hun alligevel ikke lade være.

Senere gik det op for Polly, at banken netop hyrede disse venlige folk af samme grund: for at opmuntre til en hjælpsom adfærd, undgå konfrontationer og forebygge skænderier og direkte håndgemæng. Dette gjorde hende trist, både på hendes egne og Chris’ vegne, men også på de venlige mænds, hvis job det var dag efter dag at være vidne til andre menneskers sorg og ulykke. Det var jo ikke deres skyld. Men det mente Chris selvfølgelig, at det var.

„Ja,“ sagde den ældste af dem, som gik med turban og havde et par små nydelige briller til at balancere på næseryggen, „den normale procedure er, at en konkursbegæring bliver behandlet ved distriktsdomstolen. I behøver ikke møde op begge to. Det er kun nødvendigt, at en af firmaets direktører er til stede.“

Polly gøs ved ordet ‘konkursbegæring’. Det lød så endegyldigt, så dødsensalvorligt. Som noget, der skete for tåbelige popstjerner og andre berømtheder. Ikke for hårdtarbejdende folk som dem.

Chris fnøs. „Det må du hellere tage dig af,“ sagde han til Polly. „Du elsker jo den slags formalia.“

Den yngste af mændene så medlidende på Chris. „Vi forstår godt, at det er en svær situation for jer.“

„Gør I?“ sagde Chris. „Har I da prøvet at gå konkurs?“

Polly kiggede igen ned på det kønne fyrtårn, men det virkede ikke længere opmuntrende. Hun forsøgte at tænke på noget andet og gav sig i stedet til at beundre de fine tegninger fra Chris’ portfolio, som de syv år tidligere havde rammet ind og hængt op på væggen. Dengang var de lige flyttet til Plymouth, de havde begge to været midt i tyverne og fulde af gåpåmod, da de åbnede deres firma, som tilbød at løse opgaver inden for grafisk design. Det var begyndt fint, fordi de havde nogle af kunderne fra Chris’ gamle job med, og Polly havde arbejdet utrætteligt på managementsiden af forretningen med at finde nye kunder, udvikle netværk og kontakte virksomheder, både i byen, men også i nabobyerne.

De havde investeret i en lejlighed i et nybygget kompleks nær havnefronten, meget minimalistisk og moderne, og de var kommet på alle de rigtige restauranter og barer for at blive set og hale opgaver hjem. Det havde fungeret godt – en tid. Det havde virkelig kørt for dem, og de havde været stolte over at kunne sige, at de havde deres eget firma. Men så kom krisen i 2008, og ny computerteknologi gjorde det nemmere end nogensinde at manipulere billeder elektronisk og dermed lave sin egen grafik. Virksomhederne skar ned på budgettet til tegnestuer og freelancere og gav i stedet flere og flere opgaver til deres egne ansatte, og som Chris bemærkede, fik det kvaliteten af det grafiske design til at styrtdykke, men arbejdet blev gjort. Desværre var det sjældnere og sjældnere dem, der gjorde det.

Polly havde knoklet som en gal. Hun var aldrig holdt op med at trække opgaver hjem, give tilbud og rabatter. Hun gjorde alt for, at hendes bedre halvdels arbejde blev solgt. Chris havde til gengæld trukket sig fuldstændig ind i sig selv. Han var vred over, at verden ikke ville købe hans smukke tegninger og håndtegnede skilte. Han var blevet gnaven og tavs, mens Polly havde forsøgt at bevare en positiv tilgang til situationen. Det havde været virkelig svært.

Selvom Polly aldrig nogensinde ville have indrømmet det, knap nok over for sig selv, var den kendsgerning, at dagen endelig var kommet – længe efter at hun var begyndt at opfordre ham til at lukke firmaet og finde sig et andet job, og han havde beskyldt hende for at være illoyal og gå bag om ryggen på ham – en form for lettelse. Det var ubehageligt, frygteligt, pinligt, også selvom mange af de mennesker, de før i tiden mødtes med på Plymouths trendy barer, oplevede det samme eller kendte nogen, som gjorde det. Pollys mor forstod selvfølgelig ikke en brik. Hun opfattede en konkursbegæring som noget i retning af en fængselsdom. De ville blive nødt til at sælge lejligheden og begynde helt forfra. Men det føltes i det mindste, som om der blev taget hånd om en del af problemerne, som om der skete noget, nu hvor mr. Gardner og mr. Bassi fra banken var der. De to sidste år havde været så usle, så nedslående, både professionelt og personligt. Og deres parforhold var i praksis ikkeeksisterende. De opførte sig mere som to mennesker, der modvilligt delte en lejlighed. Polly følte sig udmattet og tom.

Hun så over på Chris. Han havde fået rynker, hun ikke tidligere havde lagt mærke til. Det gik op for hende, at det nok i virkeligheden var nogen tid siden, hun sidst havde set rigtig på ham. Den sidste tid havde det føltes som en anklage, en bebrejdelse, hvis hun kiggede op, når han kom hjem fra kontoret – hun tog altid først hjem, mens han blev hængende og gennemgik deres få opgaver igen og igen, som om perfektion ville kunne ændre det uundgåelige – og derfor var hun holdt op med det.

Det mærkelige var, at hvis det blot havde været deres forhold, der var faldet fra hinanden, så ville alle deres venner og bekendte have været fulde af medfølelse og trøst og tilbudt hjælp og støtte. Men et krakket firma ... folk var simpelthen for skræmte til at sige noget som helst. De holdt sig på afstand og spurgte ikke til det. Ikke engang Pollys bedste veninde, Kerensa, der ellers aldrig var bange for noget som helst.

Måske handlede det om, at frygten – for økonomiske vanskeligheder, for at miste det liv, man havde knoklet så hårdt for at få – var for stor, for stærk, og at alle var bange for, at deres fiasko kunne smitte. Måske havde folk simpelthen ikke forstået, hvad der skete. Måske havde både hun og Chris været alt for dygtige til at holde den professionelle facade i alt for lang tid. De havde virket muntre og svunget kreditkortet efter dyre forretningsmiddage og hver gang holdt vejret af skræk for, at det skulle blive afvist. Der var blevet givet hjemmelavede fødselsdagsgaver – gudskelov var Polly rigtig god til at bage, det var nyttigt. De havde også beholdt den prangende, sorte Mazda, selvom den naturligvis måtte opgives nu. Polly var ligeglad med bilen. Men hun var ikke ligeglad med Chris. Eller det havde hun i hvert fald ikke været. Men det sidste års tid havde han slet ikke været den Chris, hun kendte. Den søde, sjove mand, der i begyndelsen havde været så genert og kejtet, men var blomstret op, da han åbnede sin egen tegnestue. Polly havde støttet ham hele vejen. De var et team. Og hun havde vist, at hun mente det, ved at gå ind i firmaet. Hun havde investeret hele sin opsparing (da først udbetalingen på lejligheden var lagt, var der reelt ikke meget tilbage), arbejdet som en gal, kæmpet indædt for at få flere kunder, stået på hovedet og gjort alt, hvad hun overhovedet kunne.

Det gjorde det naturligvis kun værre. En skæbnesvanger aften – det var et isnende koldt forår, selvom det bestemt føltes mere som en uendelig vinter – var han endelig kommet hjem og havde sat sig tungt ned, og hun havde for første gang i meget lang tid kigget på ham, rigtig kigget på ham, og han havde bittert konstateret: „Det er slut.“

De lokale aviser lukkede på stribe, så der var ingen grafiske opgaver der, og almindelige forretninger brugte ikke længere brochurer og foldere, eller også gjorde de, men lavede dem selv på computeren og printede dem ud derhjemme. Pludselig mente alle, at de selv var designere og fotografer og kunne klare alt det, som Chris tidligere havde stået for med så stor omhu og dygtighed og øje for detaljerne. Det handlede egentlig ikke om finanskrisen, selvom den ikke ligefrem havde hjulpet. Det handlede om, at verden havde forandret sig. Han kunne lige så godt have forsøgt at sælge personsøgere eller kassettebånd.

Det var flere måneder siden, de sidst havde elsket med hinanden, men hun vågnede tit om natten og opdagede, at han lå lysvågen ved siden af og desperat gennemgik regnskabet i hovedet eller blot lod bekymringerne kværne rundt i kraniet. Hun havde forsøgt at finde de rigtige ord, som kunne trøste og hjælpe ham, men det var ikke lykkedes.

„Nej, det dur ikke,“ knurrede han ad alle hendes forslag til nye opgaver fra bryllupsinvitationer til skoleårbøger. Eller: „Det nytter ikke noget.“ Han var blevet mere og mere afvisende, indtil det virkede nærmest umuligt at samarbejde om noget som helst. Og fordi han ikke kunne lide nogen af Pollys ideer, og de nærmest ikke fik nogen nye opgaver, blev der også mindre og mindre at give sig til for hende. Hun sørgede for, at der var tid til, at han kunne løbe sig en tur om morgenen. „Det er jo min eneste sikkerhedsventil, når det gælder stress,“ sagde han, hvilket fik hende til at bide sig i tungen for ikke at påpege, at hver gang hun foreslog noget i den retning – en vandretur, en lille tur ned til havnen, en udflugt, gratis fornøjelser – snerrede han, at det var tåbeligt, og at han ikke gad bruge sin tid på den slags.

Polly havde forsøgt at få ham til at gå til læge, men det var også spild af tid. Han nægtede simpelthen at indrømme, at der var et problem – med ham selv, med dem, med noget som helst. Det handlede bare om lavkonjunktur og erhvervskrise. Det ville gå over igen. Men så havde han taget hende i at sidde og lede efter jobs på internettet, og det havde fået det hele til at eksplodere. Skænderiet, de var endt i den aften, havde næsten fået taget til at løfte sig, og alt det grimme var kommet væltende frem: Hvor meget han havde lånt, og hvor meget værre situationen var, end han havde ladet Polly vide. Hun havde stået og stirret måbende på ham.

En uge senere – en frygtelig uge fuld af tavshed – var han så kommet slukøret hjem, havde sat sig ned og set hende i øjnene.

„Det er slut.“

Og nu stod de midt i resterne af deres firma med de utroligt venlige mr. Gardner og mr. Bassi og alle de gode ideer og drømme, de havde dengang, de troede, at verden lå for deres fødder ... alle de papirer, hun havde set ham skrive under på, mens de lod champagnepropperne springe, tog skrivebordet i det dejlige, lille kontor i brug og så beundrende på deres egen rubrik i telefonbogen ... det var alt sammen forsvundet i en verden, der var ret ligeglad med, hvor hårdt de havde arbejdet, og hvor meget de havde ønsket at få det til at lykkes. Det var slut. Og det kunne alverdens billeder af fyrtårne ikke ændre på.

Kapitel 2

„Nu må jeg prøve at glæde mig over det, jeg har,“ sagde Polly, der var på vej gennem byen med den iskolde forårsvind i ryggen. Hun forsøgte desperat at få hold på sig selv og se på alt det positive: Hun havde nemlig en aftale med sin bedste veninde og ville ikke risikere at møde stortudende op.

„Jeg er sund og rask. Bortset måske lige fra den svage ankel, jeg forvred, da jeg dansede i den dér bar – så kunne jeg lære det. Jeg er ved mine fulde fem. Jeg har mistet mine penge på en dårlig forretning, men mange andre har prøvet at miste meget mere. Jeg har ikke været offer for nogen naturkatastrofer. Alle medlemmer af min familie har det godt. De er irriterende, men de har det godt. Mit parforhold ... ja, folk oplever det, der er værre. Meget værre. Det er jo ikke ligefrem, fordi vi skal skilles ...“

„Hvad har du gang i?“ lød Kerensas stemme. Selvom hendes hæle var tårnhøje og sylespidse, bevægede hun sig lige så hurtigt som Polly i hendes Converse. Veninden havde indhentet hende på vejen hjem fra jobbet som management-rådgiver. „Du går og snakker med dig selv. Er du ved at blive rablende gal? For helt ærligt ...“

„Hvad?“

„Ja, det kan måske være en fornuftig strategi. Så får du vel hjælp fra det offentlige?“

„KERENSA!“ sagde Polly. „Du er virkelig strid. Og nej, jeg forsøgte bare at glæde mig over alt det gode i mit liv, hvis du absolut vil vide det. Jeg var nået til punktet ‘jeg skal ikke skilles’.“

Kerensa skar en grimasse, der formodentlig ville have udtrykt tvivl, hvis ikke hun var fyldt med så meget Botox, at det tit var temmelig svært at aflæse hendes følelser. Men så var hun til gengæld flink til hurtigt og ret højrøstet at meddele dem til alt og alle.

„Helt ærligt! Hvad går du ellers og glæder du dig over? At have to arme og to ben?“

„Jeg troede, vi skulle mødes, så du kunne opmuntre mig.“

Kerensa løftede sigende den klirrende pose fra vinforretningen.

„Det skal jeg bestemt også. Nå, men hvor langt kom du så? Hvad står der på listen efter punkterne ‘hjemløs’ og ‘arbejdsløs’?“

De var standset uden for Kerensas perfekte byhus i bedste Plymouth-stil med to små appelsintræer stående på hver sin side af den lakrøde hoveddør med messingdørhammeren.

„Jeg er faktisk ikke så sikker på, at jeg har lyst til at gå med ind,“ sagde Polly, men hun mente det ikke rigtigt. Sådan var Kerensa bare – hun tog altid tyren ved hornene og sagde tingene direkte. Det var nok en tilgang, Polly burde have benyttet sig lidt mere af det sidste års tid, mens firmaets omsætning styrtdykkede, og Chris blev sværere og sværere at komme i kontakt med. En enkelt gang havde hun bedt Kerensa om professionelt råd – det var til en julefest for flere år siden, hvor de havde fået lidt for meget at drikke – og veninden havde sagt, at deres forretning lød meget usikker, og ville hun ikke nok lade være med at rådføre sig med hende igen? Polly havde overbevist sig selv om, at sådan var det for alle selvstændige, og de havde ikke siden berørt emnet.

„Jamen, nu er du jo kommet, og jeg har altså ikke tænkt mig at spise alle de her Pringles helt selv,“ sagde Kerensa muntert og hentede sin Tiffany-nøglering frem.

„Du spiser da aldrig Pringles,“ mukkede Polly. „Du sætter dem frem, og så siger du ‘åh, jeg fik simpelthen så meget til frokost i dag, vil du ikke nok spise de her Pringles, inden de bliver dårlige.’ Hvilket de i øvrigt aldrig bliver.“

„Jamen, hvis du kommer med ind, kan du jo gøre med dem, hvad du vil, i stedet for straks at proppe fjæset med dem, som du plejer.“

Inden Polly nåede at svare, havde Kerensa afværgende løftet hænderne.

„Bliv her nu bare i nat.“

„Okay,“ sagde Polly.

Polly lukkede øjnene, mens hun fortalte Kerensa om mr. Gardner og mr. Bassi, og hun vidste, at deres tilstedeværelse betød, at banken ville overtage lejligheden. Da hun fortalte det til sin mor, havde moren reageret, som om hun havde født et barn og siden solgt det. Det var derfor, hun kun betroede sig til hende, når det var strengt nødvendigt.

„Nå, men jeg forsøger altså at se på de lyse sider af situationen.“

„De lyse sider af at være hjemløs?“

„Hold nu mund. Jeg har bare brug for at få mit eget sted.“

Kerensa forsøgte at rynke panden og så på det lette drys af smuldrede Pringles, som Polly havde efterladt på BoConcept-sofaen.

„Dit eget sted?“

Polly bed sig i læben. „Det er jo ikke, fordi vi går fra hinanden. Det er bare ... jeg tror ikke, det vil fungere, hvis vi skal gå og gnubbe os op ad hinanden i en lille, ussel lejelejlighed ...“

Hun tog en dyb indånding og en stor mundfuld af vinen.

„Han sagde, at han ville flytte hjem til sin mor en tid. Bare indtil ... indtil vi får lidt styr på det hele igen, ikke? Så må vi se, hvad der sker.“

Polly gjorde sit bedste for at få det til at lyde som resultatet af en rolig og fornuftig beslutningsproces og ikke heftige skænderier og langvarigt surmuleri.

„Jeg tror faktisk, det vil være rigtig godt for os ... med lidt luftforandring.“

Kerensa nikkede medfølende.

„Der er bare det, at indtil lejligheden bliver solgt ... har jeg faktisk ingen penge. Hvis den bliver solgt til en højere pris, end vi forventer, kan det betale gælden, men ...“

„Men det er ikke noget, I regner med?“

„Sådan som mit held er for tiden, får jeg sikkert en lille pose penge med, og når jeg har hentet den og er på vej ud af banken, bliver jeg ramt af et lyn. Og bagefter falder der et klaver ud af et vindue og rammer mig i hovedet, så jeg falder ned i et kloakhul.“

Kerensa klappede opmuntrende hendes hånd.

„Hvordan tager Chris det?“

Polly trak på skuldrene. „Cirka ligesom mig. De var ret flinke, dem de sendte fra banken. Alt taget i betragtning.“

„Sikke et råddent job at have.“

„Det er et job,“ sagde Polly. „For tiden er jeg misundelig på alle, der har et job.“

„Leder du efter noget andet?“

„Ja,“ sagde Polly. „Jeg er både overkvalificeret og alt for gammel til de job, jeg finder. Og i øvrigt virker det, som om alle forventer, at man vil arbejde gratis de første måneder. Og jeg har faktisk ret akut brug for et sted at bo.“

Kerensa sagde straks: „Du ved godt, at du er velkommen til at bo her.“

Polly kiggede sig omkring i det pletfri, minimalistiske single-kvinde-hjem. Kerensa kunne vælge og vrage mellem diverse mænd – det var resultatet af en ekstremt toptrænet og velplejet krop, dyrt tøj og en utrolig storsnudet attitude – men hun havde aldrig været det mindste interesseret i at flytte sammen med nogen. Hun var som en fin racekat, tænkte Polly dystert, mens hun selv var som en klodset hund. Måske en springerspaniel. Hun var jo spinkel og havde langt rødblondt hår.

„Jeg vil hellere sove i en skraldespand end igen sætte vores venskab på prøve ved at bo sammen.“

„Vi havde det da herligt, da vi boede sammen!“ sagde Kerensa.

„Det havde vi da i hvert fald ikke!“ gav Polly igen. „Hver weekend tog du ud med de dér møgirriterende båtnakker, som havde båd, og du vaskede aldrig op efter dig!“

„For det første spurgte jeg hver weekend, om du ville med.“

„Og det gad jeg ikke, fordi de var båtnakker.“

Kerensa trak på skuldrene.

„Og for det andet så vaskede jeg ikke op, fordi jeg aldrig spiste noget. Det var dig, der evig og altid dryssede mel og gær over det hele.“

Polly havde altid elsket at bage, mens Kerensa helt alvorligt mente, at kulhydrater var gift, og at hun var allergisk over for gluten. Det var faktisk ret utroligt, at de var så gode veninder, som de var.

„Jeg flytter helt sikkert ikke ind,“ konstaterede Polly trist. „Men jeg tror heller ikke, at jeg kunne overleve at leje et værelse hos en flok 20-årige og være tvunget til at være ung med de helt unge igen.“

Hun var fyldt 32 tidligere på året. Hun overvejede kort, om en af de små fordele ved at være gået konkurs ville være, at man havde en undskyldning for at holde op med at købe bryllups- og dåbsgaver til alle ens venner og bekendte.

Kerensa smilede. „Det kunne du da sagtens. Du kunne begynde at hænge ud på natklubberne igen.“

„Åh gud.“

„Du kunne blive oppe hele natten og snakke om livets mening og ryge pot.“

„Åh gud, nej.“

„Sove i telt på musikfestivaler.“

„Helt ærligt,“ sagde Polly. „Behøver du gøre det værre? Det er, som om du bare er ude på at gnide salt i såret.“

Kerensa rakte hende Pringles-røret med en påtaget udmattet mine.

„Jamen, så flyt da ind hos mig. Det har jeg jo tilbudt.“

„Og sove på din sofa, der har kostet en milliard, i din toværelses lejlighed på ubestemt tid?“ sagde Polly. „Tak, det er pænt af dig at tilbyde det, men jeg vil hellere lede efter et sted på nettet. Et sted for mig selv. Det bliver ... cool.“

Kerensa og Polly stirrede i tavshed på computerskærmen. Polly rullede ned over listen med lejligheder, der passede til det budget, banken havde lagt. Det var ikke et opmuntrende syn. Det virkede faktisk, som om huslejeniveauet var eksploderet. Det var frygteligt.

„Det dér er jo et kosteskab,“ sagde Kerensa flere gange. „Der er ingen vinduer. Hvorfor viser de et billede af en plettet væg? Hvad siger det om de andre vægge? Jeg kender gaden fra dengang, jeg datede ham paramedicineren. Det er det lokale gå-i-byen-sted. Folk kommer altid op at slås.“

„Der er jo ikke nogen lejligheder,“ sagde Polly og var ved at gå i panik. Hun havde ikke været klar over, at deres afdrag på ejerlejligheden var meget lavere end huslejen på en lejelighed. „Der er jo absolut ingenting.“

„Hvad med en ‘eksklusiv delelejlighed’?“

„De er normalt vanvittigt dyre, og man er tvunget til at betale for satellitfjernsyn og bo sammen med en eller anden psykopat, der har sit værelse fyldt med håndvægte.“

Jo længere Polly rullede ned på listen, jo mere urolig blev hun. Hun vidste ikke helt, hvor langt hun kunne skrue sine forventninger ned, men hun blev mere og mere klar over, at hun blev nødt til at bo alene. Uanset hvor meget hun forsøgte at holde facaden over for Kerensa, Chris og sin mor, måtte hun se i øjnene, at noget virkelig grimt var sket, og at der ville gå lang tid, før alting blev godt igen. Tanken om at sidde og græde på sit værelse, mens en flok unge mennesker festede løs på den anden side af døren var i bedste fald sørgelig, i værste fald uudholdelig. Hun blev nødt til at finde et fristed, hvor hun kunne komme til hægterne og få energien igen. Hun var på ingen måde interesseret i at begynde at klæde sig år yngre og snakke om drengebands. Eller flytte hjem til sin mor, der elskede hende og ville gøre alt for hende, men som uden tvivl også ville sukke trist og spørge til Chris og kværne løs om andre menneskers børnebørn og ... Nej. De havde et udmærket forhold, men det ville aldrig gå at bo sammen.

Men hvad skulle hun så finde på?

Kapitel 3

Næste morgen var Kerensa oppe og ude ad døren kort efter klokken seks: Hun skulle ned og gennemføre en omgang British Military Fitness i en nærliggende park, selvom det var marts, og regnen piskede mod ruderne. Hun spurgte naturligvis, om Polly ville med, men Polly stønnede og vendte sig på sofaen. Hun havde lette tømmermænd og smagen af Pringles i munden.

Da Kerensa var forsvundet, bryggede Polly kaffe og ryddede op, så godt som det nu lod sig gøre i den lillebitte, allerede blæste lejlighed. Det hjalp ikke meget. Hendes medbragte weekendtaske rodede stadig, og hun vidste ikke, hvordan Kerensa plejede at få sofapuderne til at stå på højkant – hun kunne i hvert fald ikke få dem til det. Hun greb ud efter sin kaffekop, kom til at spilde en lille smule på det dyre gulvtæppe og bandede. Nej. Det kom absolut ikke til at fungere.

Hun åbnede igen sin bærbare computer. Siden med ledige jobs kunne vente. Det vigtigste var at finde et sted at bo.

Hun gennemgik atter langsomt og grundigt alle de boliger, der blev tilbudt i Plymouth inden for hendes prisklasse. De var enten gyselige eller lå i kvarterer, hvor hun kun ville føle sig tryg bag låste bildøre. Side efter side rullede væk, til hun nåede bunden af listen. Det var så det. Der var simpelthen ikke flere. Og der var heller ikke et eneste sted, hun blot ville overveje at kigge nærmere på. Og da slet ikke bo i.

Mange af hendes veninder, ikke kun Kerensa, havde tilbudt hende et gæsteværelse eller en plads på sofaen, men den tanke havde hun også svært ved at kapere – det ville kræve, at hun udholdt en masse spørgsmål om, hvordan hun havde det, og bekymret hvisken. De fleste af dem var i øvrigt også gift nu og på vej ind i babystadiet. Hun havde en mistanke om, at et par af dem gerne ville have hende i huset, så hun af og til kunne hjælpe med børnene, men den tanke kunne hun overhovedet ikke forlige sig med: at skulle liste rundt og forsøge at genere værterne så lidt som muligt og være en kombination af gammel ugift tante og gratis hushjælp. Tak, men nej tak.

Engang for længe siden, da hun var i tyverne, havde hun forestillet sig, at hun og Chris på nuværende tidspunkt i deres liv ville være gift og have stiftet familie. At Chris tjente mange penge, og at hun tog sig af de små ... men nu sad hun altså her.

Nej, hun måtte holde op med at tænke sådan. Hun kunne vælge at drukne i selvmedlidenhed eller trække sig selv op af dyndet. En pludselig indskydelse fik hende til at ændre søgekriterierne til hele landet. Hallo! Hvis hun var villig til at flytte til Wales, var der masser af muligheder. Flotte steder. Eller til Det Skotske Højland. Eller bare langt ud på landet i Nordirland. Eller Peak District. Hun var faktisk ikke helt sikker på, hvor Peak District lå, men der var i det mindste masser af steder, hun kunne bo for nærmest ingen penge. Der var helt sikkert heller ikke nogen, som krævede noget af hende eller tilbød hende Pringles eller arbejde ... Hmm, måske var det ikke den bedste ide.

Hun indsnævrede igen kriterierne til hele det sydvestlige område af landet, og så fik hun pludselig øje på det.

Det var et stednavn, hun næsten helt havde glemt. Hun måtte have været der på en skoleudflugt. Det havde alle i den del af landet været. Mount Polbearne. Hun var egentlig overrasket over, at der stadig boede nogen derude.

Hun studerede det lillebitte billede. Det så ikke ud af meget. Det skilte sig ud fra de hundredvis af andre små fotografier, hun var rullet nedover, ved at det var taget udefra – det viste et lille kvistvindue, hvor malingen skallede af, og tagstenene virkede takkede og ældgamle. ‘Usædvanlig beliggenhed’ lovede overskriften, hvilket sædvanligvis betød ‘ubeskriveligt hul’. Hun klikkede alligevel på linket og drak en stor slurk kaffe.

Mount Polbearne, ja, ja! Hun huskede, at det var en ø, som blev landfast ved ebbe. De var kørt derud med bus på en brolagt dæmning, som forbandt øen med fastlandet og var fyldt med skrækindjagende skilte med advarsler mod alle de farer, der både var ved at forsøge at køre over den ved højvande og at sejle over den ved lavvande. De havde hvinet hysterisk, da vandet stod ind over brostenene, fordi de forestillede sig, at de alle sammen ville lide druknedøden. Der havde stået rester af gamle træer langs dæmningen – engang havde de åbenbart vokset i jord, som nu lå under vandspejlet – og øverst på øen lå ruinerne af en lille kirke sammen med en gavebutik, hvor hun og Kerensa havde købt kæmpestore slikkepinde med jordbærsmag. Men der kunne da vel ikke bo nogen? Halvdelen af tiden kunne man ikke engang forlade stedet. Der var bestemt ingen mulighed for at slå sig ned dér og så pendle til arbejde på fastlandet.

Der var lagt endnu et fotografi på hjemmesiden. Bygningen virkede saneringsmoden. Taget var skævt, og vinduerne møgbeskidte. Stueetagen havde engang været en butik, men nu lignede den et gabende, sort hul. Det måtte være svært at få noget som helst til at løbe rundt på det sted. Polly overvejede også, om nutidens turister ville synes, at en oversvømmet dæmning var lige så spændende, som den havde virket i hendes barndom. Nu ville folk have surferstrande og forlystelsesparker og dyre fiskerestauranter. Cornwall var ikke, som det engang havde været.

Men der var noget, som fangede hendes opmærksomhed: Der var to værelser plus et lille badeværelse. Det var ikke et kosteskab, ikke et værelse i andres hjem. Det var en rigtig lejlighed. Og prisen passede til hendes budget. Og ikke nok med det – det forreste rum var stort: noget i retning af seks gange otte meter. Det store rum i deres Plymouth-lejlighed havde slet ikke de dimensioner. Det var lille og smalt og havde indbyggede spejle med spotlamper i hver ende for at skabe en illusion om mere plads. Hun overvejede, hvor højt lejligheden mon lå i huset, og om der var udsyn til fritlagte bjælker under taget? Og hvis underetagen stod tom, betød det, at der ikke boede andre i bygningen – undtagen rotterne, selvfølgelig. Hmmm. Og så fik hun øje på det sidste billede. Det var udsigten fra vinduerne på forsiden af bygningen.

På den anden side af vinduerne var der ... ingenting. Frit udsyn til det ydre rum. Eller som det viste sig ved nærmere undersøgelse: til havet. Billedet var taget en dag, hvor himlen og havet havde samme grå tone og gled umærkeligt over i hinanden. Det var en vidstrakt flade uden visuelle forstyrrelser. Polly stirrede længe og fascineret på fotografiet. Det så nøjagtig ud, som hun følte sig: øde og tom. Men også sært beroligende. Som om det var i orden, at verden var fyldt med gråt. Verden var grå. Når hun kiggede ud ad vinduet i deres dyre lejlighed i Plymouth, så hun andre mennesker, der lignede hende og Chris – de satte sig ind i deres Audi’er og BMW’er om morgenen og lavede wokretter om aftenen, men deres firmaer var selvfølgelig heller ikke gået konkurs, og de talte tilsyneladende stadig med hinanden. Det gjorde hende stresset bare at se ud ad det vindue. Men her ... det her var noget helt andet.

Hun slog Mount Polbearne op på Google Earth og blev overrasket over at se, at jo, der lå små, sammenflikkede huse langs nogle få gader, som førte ned fra en ruin øverst på øen til en lille havn, der lå vinkelret på dæmningen. Der lå også en håndfuld små fiskerbåde i vandet. Det var tydeligt, at stedet endnu ikke var blevet opkøbt og restaureret af folk med penge, som det var sket så mange andre steder langs Cornwalls kyst. Det lå i en knap så attraktiv del af grevskabet og langt fra landevejen, så ingen rigtig havde fået øje på det. Men der var kun 80 kilometer til Plymouth, så hun ville stadig nemt kunne komme ind til byen, hvis det blev nødvendigt ...

Med let bævende fingre trykkede hun på knappen, hvor der stod ‘Kontakt ejendomsmægleren’.

Læseprøve fra Det lille bageri på strandpromenaden

er oversat fra engelsk efter Little Beach Street Bakery

af Ulla Oxvig

Copyright © Jenny Colgan 2014

Denne udgave: © CICERO/ROSINANTE & CO, København

1. eBogsudgave 2016, rev. marts 2019

Omslag: Hanna Larsson

Tilrettelægning af dansk omslag: Lonnie Hamborg/Imperiet

Produktion: Christensen Grafisk

ISBN 978-87-638-4668-4

Enhver kopiering fra denne bog må kun ske efter reglerne i lov

om ophavsret af 14. juni 1995 med senere ændringer.

Begravelsesdigtet i kapitel 23 er citeret fraMichael Müller:

Danskerne på Titanic: skibskatastrofens skæbner, Gyldendal 2011

CICERO er et forlag i ROSINANTE & CO

Købmagergade 62, 3. | DK-1150 København K

rosinante-co.dk

Af samme

Af samme forfatter:

En meget fjern kyst

Velkommen til Floras sommerkøkken

Den lille butik med de lykkelige slutninger

Den skønneste chokoladebutik i Paris

ROSIE HOPKINS-BØGERNE

Rosie Hopkins’ søde drømme

Rosie Hopkins’ søde jul

DET LILLE BAGERI-BØGERNE

Det lille bageri på strandpromenaden

Sommer i det lille bageri på strandpromenaden