Thomas Enger

FANTOMSMERTE

På dansk ved
Ilse M. Haugaard

FANTOMSMERTE

Oversat fra norsk efter: FANTOMSMERTE

Copyright © Norsk udgave Gyldendal Norsk Forlag AS 2011

Copyright © Dansk udgave Modtryk 2011

Omslag: Henrik Koitzsch

eBook-Produktion: CPI – Clausen & Bosse, Leck

2. udgave, 1. oplag 2011

ISBN 978-87-7053-711-7

www.modtryk.dk

fantomsmerte – et fænomen, hvor smerten finder sted i et fantomlem – en legemsdel, som er fysisk mistet ved amputation eller ulykke, eller som er totalt følelsesløs på grund af adskillelse fra nerverne. Smerten kommer ikke fra legemsdelen selv, men er en indbildt smerte, forårsaget af smertebeskeder i nervesystemet.

PROLOG

Jockes Harley står der allerede.

Tore Pulli parkerer og tager hjelmen af. Det knaser, da han sætter foden ned på jorden. Vinduerne i den nedlagte fabriksbygning stirrer blindt ud i mørket. Stilheden er kompakt og uhyggelig.

Pulli hænger hjelmen på styret og går hen til døren. Hængslerne knirker, da han skubber den op. Pulli går ind, tøvende.

– Jocke?

Stemmen bliver kastet tilbage fra væggene. Støvlerne smælder mod betongulvet. Hans øjne vænner sig langsomt til mørket, men han ser ikke andet end det bare gulv og vægge, bjælker og søjler indhyllet i spindelvæv. Oktoberblæsten hviner ind gennem de smadrede ruder. Der står dampende ånde ud af munden på ham.

Det her er næsten ligesom i gamle dage, tænker Pulli og går endnu et par skridt ind i rummet. Spændingen inden konfrontationen. Han mærker adrenalinen pumpe, og han kan lide det.

Hans blik bliver tiltrukket af noget, som ligger på gulvet lidt længere inde i skyggerne. Han går forsigtigt nærmere. En stram stank af urin og metal rammer ham. Han træder i noget fedtet og må tage et skridt til siden for ikke at falde. Pulli tager sin mobil frem og lyser med den ned på gulvet.

Så ser han, hvad det er, han har trådt i.

Foran ham ligger et menneske. Ryggen på den blodige læderjakke er fuld af flænger. Oven over jakkekraven lyser kraniet hvidt gennem den tatoverede, glatbarberede hovedbund.

Han kender den tatovering. Det er kun Joachim Brolenius, som har Go to hell skrevet i baghovedet.

Mobilen slukker.

Pulli ser sig hastigt omkring, lytter, hører kun den dybe stilhed. Lokalet virker tomt, bortset fra Jocke, den mand som Pulli har hadet dybt og intenst, men som han for alt i verden ikke havde ønsket at finde død.

I hvert fald ikke nu.

Han bøjer sig ned, griber fat i læderjakken og vender den tunge krop rundt. Ansigtet er forvredet og blodigt, munden åben. Pulli lægger to fingre mod halspulsåren, men trækker øjeblikkeligt hånden til sig igen. Halsen er varm, men blød og løs som en fugtig, ituskåret svamp.

Så får han øje på det på gulvet. Knojernet.

Hans eget knojern.

Hvordan i helvede er det kommet herud?

En grusom erkendelse slår ham. Der er mange, der har kendt til mødet, og endnu flere, som har set ham tage af sted. Alt for mange har vidst, at det knojern plejede at hænge på væggen hjemme på kontoret. Og nu har han blod på hænderne, tøjet og skoene.

Nogen har lokket ham i en fælde. Der er fandeme nogen, som har taget røven på ham.

Pulli skal lige til at tage knojernet med sig og løbe sin vej, da han stopper op. Du har rørt ved liget, tænker han. Dine fingeraftryk er på Jockes læderjakke. Gør nu ikke det her værre, end det er.

Han tager mobiltelefonen frem igen. Med blodige fingre taster han nummeret til alarmcentralen. Jeg kender jo sandheden, siger han til sig selv. Fortæl sandheden, så vil det her gå godt.

Jeg har ikke noget at være bange for.

DEL 1

1

22 måneder senere

Skriget er altid det samme.

Henning Juul blinker og famler sig frem til kontakten. Lagnet under ham er vådt, luften sitrende varm. Med en fugtig hånd lader han fingrene glide over arrene på halsen og i ansigtet. Inde i hovedet dunker en basrytme, som strømmer ud fra et åbent vindue i Steenstrups Gate. Lidt længere borte brøler en motorcykel i fart, inden der bliver stille. Som et crescendo før en pludselig død.

Henning trækker vejret dybt, prøver at aflive drømmen, som stadig lever i ham som en syleskarp film. Men den lader sig ikke viske ud.

Drømmen begyndte harmonisk. De skulle bare ud og kælke, Jonas og han. Det var sådan en dag, hvor et tykt lag sne havde dækket jorden i løbet af natten. I Birkelundskrydset kunne de kun lige akkurat skimte sporvognsskinnerne som snorlige sølvspor på jorden. De tætte snefnug, som stadig dansede i luften, smeltede, inden de nåede at sætte sig fast på Hennings kind.

Han trak Jonas efter sig på kælken ned ad Toftes Gate og ud i Sofienbergparken, hvor børnene aftegnede sig som sorte streger på det lille areal neden for kirken. Jonas rokkede energisk fra side til side. Henning gispede anstrengt, da de var nået frem. Han skulle til at sætte sig bag på kælken, da Jonas standsede ham.

– Ikke dig, far! Kun mig!

– Okay. Men så må du selv trække kælken op bagefter.

– Ja ja.

– Lover du det?

– Jaaa!

Henning vidste, at tøsnefnuggene havde længere levetid end det løfte, Jonas lige havde afgivet. Men det gjorde ikke noget.

– Skub mig far, så jeg får rigtig meget fart på!

– Okay. Så hold fast. Tæl til tre.

Så talte de sammen:

– EN! TO! Oooog TREEE!

Og Henning gav Jonas et ordentlig skub, hørte sønnen hvine af fryd, idet han kørte nedad, bemærkede, at andre børn så til, de kunne godt lide synet af den lille dreng med den lyseblå hue, som fór ned mod det hop, nogen havde bygget midt på bakken. Og han ramte det, fik lidt højde på, men landede hurtigt igen og skreg igen af glæde, mens han drejede på rattet for ikke at påkøre en pige, som kom i den modsatte retning. Hun vendte sig og fulgte Jonas med øjnene, mens han drejede mere og mere mod venstre.

Mod træet.

Henning så det også, så hvor drengen var på vej hen med sine små hænder hårdt knyttet om rattet.

Henning begyndte at løbe ned ad kælkebakken, men hans fødder fik ikke fæste på skråningen, og han gled og faldt og rullede et par gange rundt, inden han kom på benene igen.

Snefnug, stemmer og støj mistede fart og styrke, mens Henning formede læberne til et råb. Men der kom ingen lyd. Han så fortvivlet på forældre, der stod som fastfrosne og bare så til. Til sidst lukkede han øjnene. Ville ikke være vidne til det, der skete. Ville ikke se sin søn dø. Ikke en gang til.

Så var Jonas borte. Det samme var kælkebakken og sneen, træerne og menneskene. Der var mørkt omkring ham. En umiskendelig lugt af røg rev ham i næsen. Og selv om han ikke kunne se Jonas, kunne han sagtens høre hans råb. Henning viftede panikslagen med armene for at slå hul i mørket, som vældede op foran ham, men det nyttede ikke. En intens varme sved i hans ansigt. Det blev svært at trække vejret, og han begyndte at hoste.

Gennem røgen trængte pludselig en lille stribe lys. Henning blinkede og fokuserede på åbningen, som blev større og større, nu kunne han se en dør længere inde, en dør som var ved at blive ædt op af flammer. Han hostede igen. Så lukkede lysspalten sig igen, og hurtigt havde røgen tætnet hullet totalt. Der var brændende varmt og sort overalt. Og i det øjeblik skreg Jonas.

Igen.

Et rødt blink får Henning til at ånde luften ud igen. Øjnene søger mod den anden røgalarm i rummet. Henning venter på, at den skal udsende sit cykliske alt-i-orden-blink. Men der går et par sekunder. Og der går flere. Og flere endnu. Han mærker en klump bevæge sig op gennem brystet og brede sig ud i skuldrene og om i nakken. Så lyser den. Rødt og hurtigt.

Han synker tilbage på puden, prøver at trække vejret regelmæssigt, mens han venter på, at bæstet i brystet skal falde til ro. Det gør det hurtigt. Han mærker igen på arrene i ansigtet. De svider stadig. Ikke bare udenpå. Og de vil blive ved med at svide, tænker han, lige indtil han finder ud af, hvem der satte ild til hans lejlighed. Hvem der er ansvarlig for, at verdens dejligste dreng ikke lever længere.

Henning vender sig om mod natbordet. Klokken har ikke engang passeret halv elleve. Den hovedpine, han lagde sig med for halvanden time siden, dunker stadig. Han masserer tindingerne, mens han sjosker ud i køkkenet og tager den sidste dåse cola i køleskabet. I stuen fjerner han tøj og aviser fra sofaen, inden han sætter sig ned og åbner dåsen. Lyden af bobler, som stiger op til overfladen, gør ham søvnig. Så lukker han øjnene og håber på en drøm uden snefnug.

2

– Er I ikke snart færdige? Jeg vil gerne hjem.

Gunhild Dokken læner sig ud over skranken og ser ud i lokalet. Et nummer med Jokke & Valentinerne strømmer ud af højttalerne. På en bænk længere inde ligger Geir Grønningen og presser 135 kilo op fra brystet, mens han stønner. Ved spejlet bag ham står en lavstammet, kraftigt bygget fyr og følger bevægelserne med sine hænder, men uden at hjælpe til.

– Vi har kun et par pas tilbage, siger Petter Holte uden at flytte sit koncentrerede blik.

Gunhild vender sig og ser op mod uret på væggen. Den er næsten 22.45.

– Det er fredag, drenge. Fredag aften oven i købet, og klokken er snart elleve. Har I ikke noget bedre at tage jer til?

Ingen af dem svarer.

– Kom nu, siger Per Ola Heggelund, en mand som står for enden af bænken med korslagte arme. Grønningen er ved at tabe vægtstangen ned over sig. Holte lægger et let tryk under stangen som en lille hjælp til Grønningens rystende arme.

– Én gang til, siger han. – Du kan godt.

Grønningen tager en dyb indånding, sænker stangen ned mod brystkassen og presser alt, hvad han orker. Hans muskler sitrer, mens Holte lader ham slide for hver eneste millimeter, indtil alle kiloene er oppe, og Grønningen med et brøl kan sætte stangen på plads i stativet. Han skærer en grimasse og trykker på sine brystmuskler, klør sig i det pjuskede skæg og ryster noget af det lange, tynde hår væk fra ansigtet.

– Godt arbejde, siger Heggelund og nikker imponeret. Grønningen ser skulende på ham.

– Godt? Det var noget værre lort. Jeg plejer at klare meget mere end det.

Heggelund ser nervøst på Holte, men får kun et surt blik tilbage. Holte løsner mavebæltet, mens han studerer sig selv i spejlet. Det barberede hoved er – ligesom resten af kroppen – solariebrunt. Han retter lidt på de sorte handsker og betragter musklerne under den tætsiddende, hvide tanktop, nikker tilfreds, da han spænder, og musklerne i overarmene kommer til syne. Han retter lidt på Better Bodies-bukserne, inden han spankulerer hen til skranken, hvor Gunhild Dokken står og bladrer uinteresseret i et ugeblad med pandehåret hængende ned over øjnene.

– Skal du noget bagefter? spørger Holte og standser foran hende. Hans stemme er blød og forventningsfuld.

– Jeg skal hjem, svarer hun uden at løfte hovedet.

Holte nikker langsomt, mens han studerer hende intenst.

– Har du lyst til selskab?

– Nej, svarer hun ligeud.

Holtes næsebor vider sig ud.

– Du skal måske have besøg af andre?

– Det skal du ikke blande dig i, snøfter Gunhild afvisende.

Efter en kort pause vender Holte sig mod Grønningen, som nikker opmuntrende tilbage til ham.

– Der er jo ikke andre end os her, siger Holte. – Jeg kan godt låse for dig, hvis du synes.

Gunhild klasker ugebladet i med en beslutsom håndbevægelse.

– Kunne du ikke have sagt det lidt før? Mens der endnu var lidt tilbage af aftenen?

– Jo, men jeg …

Der falder en skygge over Holtes ansigt, idet han sænker hovedet.

– Okay, sukker hun surt. – Du ved, hvor nøglerne er.

Gunhild går hen til en stumtjener og tager en tynd, sort jakke på. Hun lægger mobiltelefonen i tasken og tager den over skulderen.

– Overanstreng jer nu ikke.

– Vi skal ikke træne igen før på søndag.

– Wow, siger hun ironisk. – En fridag.

Holte smiler kort og følger hende med øjnene, mens hun går hen mod udgangen. Klokken over døren klinger, inden døren lukker efter hende. Så er hun forsvundet ud i natten. Holte ryster næsten umærkeligt på hovedet, inden han går ind bag skranken, standser musikken og finder en Metallica-cd i holderen – And Justice for All. Han sætter ottende nummer på – To Live Is To Die – skruer op for lyden og spoler frem til midt i sangen.

– Du fik heller ikke bid i dag? smiler Heggelund, da Holte kommer tilbage. Holte ser arrigt på ham, men svarer ikke. I stedet spørger han, hvis tur det er.

– Heggis, svarer Grønningen og ser på Heggelund.

– Jeps, det er det, svarer han beredvilligt. Han går hen til vægtstangen og fjerner 15 kilo i hver ende, sætter sig og trækker vejret dybt et par gange, inden han lægger sig ned og finder det punkt, hvor han altid placerer sin fuck-finger. Så fylder han endnu en gang lungerne med luft. Bag ham har Holte igen indtaget sin position, mens James Hetfield tale-synger when a man lies, he murders some part of the world.

Heggelund løfter stangen af stativet, vægtene klirrer mod hinanden, så sænker han den og presser den op igen. Første løft går fint, han prøver at finde en rolig rytme, og næste forsøg går også godt. To løft senere er hans grynt blevet mere aggressive. Holte strækker ud i ryggen, sørger for at få en god balance i benene, inden han anbringer hænderne under stangen, parat til at hjælpe. Han ser på Grønningen, som nikker, samtidig med at han træder et par skridt nærmere. I højttalerne går Metallica over i det benhårde riff i begyndelsen af Dyers Eve.

Heggelund lukker øjnene og opbyder alt, hvad han har af kræfter inden næste løft, men vægtstangen rokker sig ikke. Han åbner øjnene. Holtes hænder har flyttet sig fra undersiden til oversiden af stangen. Grønningen er kommet helt hen til bænken. Nu sætter han sig overskrævs på Heggelunds mave. Heggelund stønner tungt. Holte trækker stangen ind mod sig selv og standser den et par centimeter fra Heggelunds adamsæble. Han får et panisk udtryk i øjnene.

– Hvad … hvad i …

– Hvor længe har du været her? spørger Grønningen. – To måneder? Måske to en halv?

Heggelund prøver at sige noget, men alle hans kræfter går til at holde vægtstangen væk fra halsen.

– Tror du, vi er dumme? siger Holte og stirrer hårdt på ham. – Tror du måske, vi lader hvem som helst træne sammen med os uden først at tjekke, hvem de er?

Heggelund magter kun at udstøde nogle gurglende lyde.

– Du har taget røven på os, siger Holte gennem sammenbidte tænder. – Prøvet at snyde os. Tror du ikke, vi ved, at du skal begynde på Politiskolen til efteråret?

Heggelund spærrer øjnene endnu mere op.

– Hvad har du egentlig gang i? spørger Grønningen. – Ser du for meget fjernsyn? Troede du, at du kunne kickstarte din karriere? Spille undercover-agtig?

– Det kan du godt glemme, indskyder Holte. – Det er der ingen, der slipper godt fra over for os!

– Please, trygler Heggelund, hans arme ryster. Holte presser stangen ned, til den får hudkontakt. Hans øjne lyner.

– Har du tænkt dig at komme herhen igen? spørger Grønningen. Heggelund kniber øjnene sammen og prøver at ryste på hovedet. På hans ansigt har tårer blandet sig med svedperler.

– Har du tænkt dig, at fortælle nogen om det her? hvæser Holte. Igen forsøger Heggelund at bevæge hovedet. Grønningen betragter ham et par sekunder, så stiger han ned og nikker til Holte. Heggelund trækker vejret med stort besvær, men Holte fjerner ikke vægtstangen.

– Så er det nok, siger Grønningen. Holte reagerer ikke.

– Petter!

Modvilligt løfter Holte stangen, hjulpet af det lidt der er tilbage af kræfter i Heggelund. Så smælder det i stativet. Holte vender sig om og snupper et håndklæde, mens han snøfter foragteligt. Grønningen trækker ham til side.

– For helvede, mand, du kunne jo have slået ham ihjel! hvisker han.

Holte svarer ikke, men stirrer stadig på Heggelund, som gisper efter luft. Tårerne har gjort hans kinder våde og øjenlågene tunge.

– Der er altså en grænse, siger Grønningen. – Har du glemt alt, hvad vi lærte af Tore?

Holte svarer ikke, træder blot et par skridt væk. Heggelund rejser sig tavs op i siddende stilling, mens James Hetfield brøler ud af højttalerne. Grønningen vender sig om og går et par skridt hen imod Heggelund, som stadig tager sig til halsen. Grønningen venter, til han får øjenkontakt, inden han nikker med hovedet i retning af døren. Heggelund kommer vaklende op at stå. Han stavrer hen mod døren, hvor klubbens navn lyser imod ham med blodrøde bogstaver: VÆGT & RESPEKT.

3

Et skarpt lys får Henning til at blinke. Øjnene føles som sandpapir. Han gnider søvnen ud af øjnene og mærker en ømhed over lænden.

Langsomt skubber han sig op at sidde. Colaen på bordet er blevet varm, men han tager en slurk alligevel, skyller den rundt i munden, inden han synker og smasker på det sorte sukker. Udenfor glider forskellige nuancer af blå himmel over i hinanden. Han lukker en varm sommervind ind ad et vindue i stuen. En svale skriger, men ingen svarer. En gul kran strejfer toppen af træerne i gården på den anden side af huset.

Henning går ind i soveværelset, tager to piller fra æsken på natbordet og sluger dem uden vand, før han fortsætter ud i køkkenet og betragter den kaotiske bunke af aviser og papirer på spisebordet. Han sætter sig foran pc’en, braser ind i et bordben så kaffen skvulper over i koppen, som har mørkebrune ringe på indersiden. Langsomt åbner han pc’ens låg. En gammel version af 123nyheter.no popper op på skærmen, inden den straks begynder at opdatere sig selv. Henning tjekker tophistorien, scroller ned over siden og noterer sig hurtigt, at der ikke er sket noget særligt i nattens løb. Hedebølge over Europa. Rusland mener, at Iran snart er i stand til at udvikle en atombombe. To hårdt kvæstede i en trafikulykke i Hedmark. En pige, han mener at have set før, men ikke kan huske navnet på, er træt af sine silikonebryster.

Henning tjekker også konkurrenterne, selv om han ikke fatter, at han gider. Det er de samme nyheder over hele linjen. Men det er sådan, han begynder sine dage. Sådan som han også plejede at begynde dem, inden Jonas døde.

Det er allerede snart to år siden, tænker Henning. For de fleste er to år en evighed af øjeblikke og minder stablet oven på hinanden. For ham er det ingenting. Ikke et eneste spor er det lykkedes ham at finde. Det ville have været så meget enklere, hvis han bare havde kunnet huske noget fra dagene og ugerne inden branden.

Øverst i papirbunken stirrer Mikael Vollan på ham, manden som sendte 153 millioner elektroniske breve af den slibrige slags til firmaer og privatpersoner gennem konti, han åbnede med falske identiteter. Vollan reklamerede for pyramidespil og andre falske drømme, som skulle få folk til at betale for noget, der ikke eksisterede. Henning blev så træt af al den spam, at han besluttede sig for at tjekke, hvem der stod bag, og hvad han eller hun tjente på det. Sammen med 6tiermes7, Hennings anonyme kilde i politiet, og hans gode ven, it-nørden Atle Abelsen, lykkedes det ham efterhånden at rede trådene ud i Vollans netværk. Da de vigtigste brikker var faldet på plads, overlod Henning efterforskningen til Lotteritilsynet, Økokrim og til sidst også til Kripos, mod at han til gengæld fik et par timers forvarsel, inden lovens lange arm slog til. Vollan blev senere idømt syv års fængsel og skulle desuden betale erstatning.

Det var blevet en besættelse

Henning gnider sig mismodigt i ansigtet. Noget vil vise sig, siger han til sig selv. Det er det simpelthen nødt til.