Eva Baronsky

Hr. Mozart vågner op

Roman

Oversat fra tysk af Jacob Jonia

Hovedland

Hr. Mozart vågner op

Oversat fra tysk efter Herr Mozart wacht auf af Jacob Jonia

Copyright © Aufbau Verlag GmbH & Co. KB, Berlin 2009

Dansk udgave © 2011 Forlaget Hovedland

Omslag og tilrettelæggelse ved Svetlana Makarenko

ePub produktion: Rosendahls - BookPartnerMedia

ISBN 978-87-7070-331-4

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

Forlaget Hovedland

mail@hovedland.dk

www.hovedland.dk

www.facebook.com/hovedland

Tak til Juliana
for turen til Wien

Lacrymosa dies illa,
qua resurget ex favilla.
Judicandus homo reus.
Huic ergo parce, Deus.
Pie Jesu Domine,
dona eis requiem.

Præludium

Døden er et koldt bekendtskab.

Den tager fat i ham med valne fingre, trækker i ham og rusker ham, så tænderne klaprer.

Eller er det Sophies arme, han kan mærke under sine skuldre? Hun løfter ham, det spinkle væsen, så Constanze kan skifte hans skjorte, der er kold af sved.

Lad mig være, ønsker han at sige, men kan ikke få andet frem end en svag stønnen. Hvordan skal han fuldføre alt det, han stadig mangler, når han end ikke er i stand til at græde længere?

De tunge hovslag, hvis takt ellers er en kærkommen afveksling, piner hans hoved, som om krikken træder på ham.

”Gud være lovet, dér kommer han!”

En luftning fortæller ham, at Sophie er sprunget op, og at kerternes urolige flammer jager skyggerne gennem værelset. Han mærker, at Constanze knuger hans hænder, som kunne hun holde fast i ham. Han har lukkede øjne, og dog er han klar over, hvordan hendes ansigt nu må se ud, klangen af hendes stemme røber, at hun med nød og næppe har fået bugt med tårerne og det vanvid, der er ved at gribe hende. Med stort besvær slår han øjnene op, og i skæret fra vokslysene kan han ane omridset af det ansigt, han kender så godt. De har tændt et hav af kerter. Døden er et mørkt bekendtskab.

Møjsommeligt løfter han den ene arm, men forgæves, han kan ikke nå Constanzes kind, hans krop er blevet tung, som om den tilhørte en anden.

Nogen hamrer på døren, han bliver forskrækket og farer sammen, men kan ikke bevæge sig. Han vil stritte imod, og dog har han givet op og véd, at han må blive liggende.

En hånd hviler køligt og tungt på hans pande.

”Vi må have klude. Og koldt vand. Hurtigt!” Det er doktorens stemme, men han kan ikke hjælpe mere.

”Clos … set,” raller han, thi andet er han ikke i stand til at sige.

”Kære Mozart, I må blive i sengen.”

Og hvad skulle han ellers gøre? Clossets kolde hænder griber om hans arm, trækker dynen til side og føler ham på benene.

Nu taler doktoren med dæmpet stemme. ”Han har for mange af de slette safter, som han søger at udskille. Åreladningen vil give ham lindring.”

Skønt han stritter imod af alle kræfter, er der ingen, der forstår hans protest.

”Hvor skal jeg gøre af kludene?” Selv Sophie tør nu kun hviske. Som om en yndig kvindes røst kunne tage livet af ham.

”Du skal lave omslag. Er vandet koldt? I må kølne hans hoved og panden med.”

Han mærker skålen mod sin læg, men han har ikke kræfter til at kæmpe imod. Så kommer den stikkende smerte. Åh, disse blodtørstige djævle! Han bliver endnu koldere, som om den sidste smule varme, den sidste livsgnist rinder ud af ham sammen med blodet. Snart kan han ikke længere høre, hvad der bliver sagt, kun en svag mumlen, som var han for længst borte.

Døden er et tavst bekendtskab.

Requiem

Requiem aeternam dona eis, Domine
et lux perpetua luceat eis
Te decet hymnus, Deus, in Sion
Et tibi reddetur votum in Jerusalem

Da han kom til sig selv igen, frøs han ikke længere. Der blev ved at lyde en mumlen, som imidlertid ikke virkede bekendt – var der kommet nye stemmer til? Han vendte sig forsigtigt om på siden. Underligt nok gik det smertefrit og uden større besvær. Selv hans grænseløse træthed var som blæst væk, og han følte, at han just var vågnet af en dyb søvn. Og dog forekom det ham, at han kun havde blundet et kort øjeblik. Havde gamle doktor Closset mod forventning kureret ham? Han blev fyldt af glæde som ved et uventet solstrejf i november: Sygdommen var ovre!

”Stanzi …” Han talte lavt for ikke at overanstrenge sig, men allerede mens han sagde det, blev han klar over, at han havde kræfter nok til at kalde på hende. Fodtrin kom nærmere, han blinkede, men lukkede straks øjnene igen, thi det skarpe lys blændede ham.

”Nu vågner han, det var også på tide.” Stemmen – som hverken tilhørte Stanzi eller Sophie – forekom ham ingenlunde bekendt, to en halv oktav for dyb, men i det mindste kunne han lige så tydeligt høre ordene.

”Stanzi,” svarede han og anstrengte sig for at smile, ”så har han altså omsider fundet en modgift, Stanzi?”

”Han skal nok være morsom.” En stemme lo, mens han forsigtigt blev rusket i armen. ”Er du okay, mand?”

Forsigtigt slog han sit højre øje op. Et ansigt, der var ham ganske fremmed, bøjede sig over ham. ”Doktor Closset må have udført et mirakel,” hviskede han.

”Hvad? – Shit, mand, har han ..?” Dynen blev trukket til side med et ryk, og han var prisgivet kulden som et nøgent dyr.

”Slap af, han er stadig skæv, lad ham sove videre.” Dynen blev sænket ned over ham igen.

”Han kan sgu da ikke bare ligge dér og fise den af, mens vi skal gøre alt arbejdet!”

Han spilede øjnene op og så omridset af to skikkelser, der fjernede sig. At dømme ud fra deres højde og drøjde måtte det være mænd. Så hørte han en dør gå, og han skyndte sig at lukke øjnene igen.

Noget var ikke, som det burde være.

Han befandt sig ikke længere i sit hjem. Hans leje virkede anderledes, langt blødere – ja, nærmest fjedrende, og en udsøgt kvindelig duft lå deri. Hvor var han mon blevet ført hen? Hvem i alverden var disse stygge mandspersoner? Og hvilket arbejde var det, der skulle udføres? Du milde himmel, mon det var Franz Xaver, der var her lige før?

Han vovede igen forsigtigt at se sig omkring. Det gemak, han befandt sig i, var yderst rummeligt, et mat vinterlys faldt ind gennem et vindue. Han trak vejret dybt. Død var han allenfals ikke. Eller var han? Instinktivt prøvede han at bevæge sine hænder, lod fingerspidserne glide ned over brystkassen og maven, mens de klimprede de første takter af Sanctus, som han ikke havde nået at nedskrive. Forbløffet standsede han op: Det var ikke hans egne klæder, han var iført. Han skubbede dynen til side – den var purpurrød! Han løftede hovedet og kiggede ned ad sig selv. I stedet for sin sædvanlige løse underskjorte bar han en lille, kort trøje, som hverken havde krave eller knapper og var fremstillet af et yderst behageligt, men ganske tyndt stof. Hans ben sad fastspændt i et par mørke bukser, der ikke kun nåede til under knæet, men helt ned om anklerne. De var fløjlsbløde og lette. Hans ligklæder? Han fik pludselig en kuldegysning, men hans krop føltes vitterligen rask og rørig. Hovedet gjorde ej heller ondt længere, således at musikken nok så lystigt vældede frem derinde, svævede om ham som altid i vidunderlige farver og former og krævede at blive nedfældet. Han var fri for alle smerter. Gere curam mei finis – bær omsorg for mit endeligt – var dette måske … paradiset?

Han pustede ud, bøjede nakken en smule og så sig på ny omkring. Her var ingen stegte duer at se, men hans forstand havde heller aldrig kunnet forlige sig med den slags præsteævl. Dog ville en lille due ikke være af vejen, for hans mave forekom ham aldeles ikke død. Og fuld af forundring konstaterede han, at han havde en trykken for blæren, og væk var de smerter, han i de forgangne uger uafbrudt havde haft. Tværtom følte han nu en vældig trang til at lade sit vand.

Han rettede sig op og satte fødderne på det kølige gulv. Plankerne knagede. Han blev lettet over at se en natpotte, der stod ved siden af sengen. Hans bukser havde imidlertid hverken knapper eller gylp, men blot to poser ved hver side, og i den ene fandt han et krøllet, hvidt stykke stof. Nervøst fingererede han ved den grove bukselinning, indtil han til sin forbavselse opdagede, at den var så elastisk, at når han trak den ud og gav slip, smækkede den omgående tilbage igen som en fjeder og holdt bukserne oppe.

Han lod gentagne gange stoffet slå ind mod maven, før han trak bukserne ned og greb ud efter natpotten. Den velkendte plaskende lyd fik ham til at falde lidt til ro.

Ikke langt fra hans leje stod et bord af glas, hvorpå der lå papirer, store mængder af papirer, ligefrem en hel stabel, hvide som sne i januar og glatte som den fineste silke. Han lod fingerspidserne glide hen over dem. Hvor var alting dog himmelsk, dette sted var ikke til at tage fejl af! En pennefjer fandt han ganske vist ikke, men en blystift af lakeret træ lå parat sammen med et andet skriveredskab, som han ikke forstod sig på.

Han nikkede uvilkårligt. Vedkommende, der havde ført ham hertil, viste med al ønskelig tydelighed, hvad der blev forventet af ham, nemlig at han skulle fuldende sit sidste værk, sit Requiem, uanset om han så befandt sig i en nutid, en ventetid eller en fjern fremtid. Og tanken fyldte ham samtidig med rædsel: Skulle den herre, der for nylig afgav bestilling på dette værk, vise sig at være en dødsengel? Constanze havde kaldt ham en nar, da han havde ment, at den høje, statelige herre med de mørke gevandter var selveste ærkeenglen Michael. Men nu – han kiggede sig atter omkring i det fremmede rum – var anelsen blevet til vished, smertelig vished: Han havde ikke modtaget ordren fra en almindelig dødelig. Og hans Requiem ..! Han trak vejret tungt.

Fornedrende havde det været, og på intet tidspunkt havde han kunnet forlige sig dermed. Han kendte adskillige tonekunstnere, men blandt disse var der ikke én, som var blevet pålagt en slig byrde. Stenhuggeren skulle jo ej heller udhugge sin egen gravsten, væveren ikke fremstille sine egne ligklæder, og graveren ikke grave sin egen grav – kun han havde fået tildelt den plagsomme opgave at skrive en dødsmesse over sig selv! Requiem aeternam. Nej, hans endeligt var slet ikke noget endeligt, men fortsættelsen af de hidtidige kvaler. Han anede, at han ikke ville få lov at slippe herfra, at han ville blive nægtet adgang til dødsriget, indtil han havde sat den allersidste taktstreg.

Han blev med ét grebet af forargelse. Havde han ikke udvist den allerstørste flid og lige til sidste sekund arbejdet på sit værk og overdraget hver eneste lille skitse til Süßmayr, det latterlige fjols? Havde han ikke gang på gang beskrevet det for ham og nynnet det med sin egen stemme? Og dog var intet rigtigt blevet færdigt deraf ud over Introitus-sekvensen. Han havde kun fået noteret vokal og bas, hist og her en førsteviolin, basunsoloen i Tuba Mirum, javist, men han havde ikke haft tid nok til Sanctus, Benedictus, Agnus Dei og Communio. Hvorfor havde man kaldt ham bort for nu alligevel at nøde ham til at gøre sin opgave færdig? Hvem kunne dog forstå de høje herrer, om de så var verdslige eller åndelige? Men han skulle vise dem! De skulle få et Sanctus, som ikke var til at overgå udi virtuositet! I tankerne forkastede han alle sine tidligere planer og anslog et nyt, overraskende tema i klare, solbeskinnede farver. Han åbnede munden og begyndte at synge, først klangløst, senere med dæmpet stemme, indtil det hele omsider havde taget form.

Hans blik gled over til den lukkede dør. Et refugium var blevet ham forundt, hvor alverdens tant ikke nåede ham, hverken operaer eller andre fornøjelser, som kunne aflede ham i hans arbejde. Han rystede på hovedet over, at man trods de mange anstalter ikke havde lagt nodepapir frem. En sand prøvelse! Så strøg han sit filtrede, febervåde hår væk fra panden og begyndte ved hjælp af et andet ark, som han omhyggeligt havde foldet, at tegne nodesystemer med fem linjer under hverandre.

Det gik hurtigere fremad med Sanctus, end han havde troet, skønt den krævede hele otteogtredive takter. Kun reprisen undlod han, den kunne selv en umulius udføre, og en nodeskriver af Clementis format kunne ikke have videre travlt her i det hinsides.

Det himmelske skriveredskab gled hastigt hen over papiret og indeholdt tilsyneladende et uudtømmeligt forråd af blæk; ganske vist forekom blækket ham at være en anelse klistret i ottendedelsnoderne, men han var blevet færdig med den femte side uden overhovedet at savne et blækhus. Han lænede sig velbehageligt tilbage og strakte sig i den mørke lænestol, som gyngede let, når han rørte på sig. Et morgenmåltid ville ikke være af vejen, men her gjaldt det åbenbart kun om at følge sit kald. Og dog syntes det at være et rart sted, luften var vederkvægende og lun, ikke den mindste træk ramte ham i nakken. Dog frøs han sine fødder.

Han lod blikket vandre gennem rummet. Ved siden af ham på bordet stod en ejendommelig, flad kasse på højkant. Den mindede om et lille, blindt vindue eller en billedramme uden maleri. Til gengæld sad der et lille, skinnende grønt lys på den underste kant. Mistroisk holdt han sin finger hen foran lyset i behørig afstand. Lyset udstrålede ingen varme og flakkede ej heller. Han rørte hastigt ved det et par gange, men det lyste nok så uforskammet videre. Foran kassen befandt sig et bræt, som måtte være en form for spil, thi der var anbragt små terninger derpå, som indeholdt hele alfabetet samt tal og en masse andre tegn. Den, der havde spillet sidst, havde ikke gjort sig den ulejlighed at sætte brikkerne tilbage på deres rette pladser; ikke et eneste bogstav stod, hvor det skulle. Han tog fat i terningen med a’et på og prøvede at løfte den ud for at sætte den øverst, men terningen sad fast og kunne kun trykkes ned som en tangent på et fortepiano. Så var det altså … et klaviatur, man kunne skrive på? Han trykkede bogstaverne W-O-L-F-G-A-N-G, men der kom ingen toner, kun en ensformig, klikkende lyd. Forvirret lod han det være.

Ved siden af klaviaturet fandt han flere stabler af hvide papirer, som var tætskrevne med notater, tal og nydelige tegninger i en fin og yderst kvindelig streg. Kunne det tænkes, at han ikke var den første, der opholdt sig her og blev afkrævet et sidste opus? Nuvel, det var en trøsterig tanke over for det ubønhørlige krav om at arbejde. Mon han til syvende og sidst alligevel måtte skrive samtlige orkesterstemmer ud? Benedictus ville han snart have skitseret, Agnus Dei ligeså … og derefter? Han sank en klump. Efterhånden ville man afkræve ham alt. Alt. Endda det sidste. Det allersidste. Lacrymosa. Han skælvede alene ved tanken om de toner, han omgående kunne høre. Aldrig før var der vederfaret ham noget lignende. Aldrig før havde hans egen musik formået at ryste ham i en sådan grad, at han ikke så sig i stand til at fuldføre den. Lacrymosa. Dies illa. Hvor tit havde han ikke måttet rejse sig fra sit skrivebord med tårer i øjnene og forlade sit hjem, indtil gadernes larm efterhånden muntrede ham op. Huic ergo parce, Deus!

Med dirrende hænder tog han det forunderlige skriveredskab op.

Da der efterhånden lå en hel bunke færdigskrevne papirer foran ham, var der pludselig nogle fremmede toner, der greb forstyrrende ind i de sidste takter af Benedictus. Han fór op. En kvindestemme sang en ensformig melodi, bestående af to fraser, der uafbrudt gentog sig, ledsaget af en skramlende klirren, som om potter og pander blev dunket mod hinanden.

Han rejste sig uvilkårligt, men så standsede han op og lyttede. En tør, trampende lyd. En eller anden gik forbi døren til værelset. Instinktivt holdt han vejret. Ærkeenglen! Men skridtene fjernede sig, en dør gik, sangen forstummede, og en samtale begyndte. Han listede hen til døren og pressede øret ind mod fyldningen. En person konverserede et fruentimmer, men deres tale var så utydelig, at Wolfgang ikke kunne skelne ordene. Forsigtigt tog han i håndtaget, åbnede døren og stak hovedet ud. Stemmerne kom fra rummet ved siden af, og skønt de ikke lod til at være uvenner, disputerede de dog unaturligt højt, ligesom når man deklamerer på teatret. Nysgerrigt listede han ud i den halvmørke gang, på bare tæer trippede han hen over de kolde gulvbrædder. Han spejdede gennem døråbningen ind i et større rum, en art salon, der var så lys, at han kom til at blinke. Væggene var kridhvide. Han drejede rundt om sig selv. Der blev talt – endskønt der ikke var nogen til stede i rummet! Enten var det hans egne sanser eller en fremmed person, der spillede ham et nederdrægtigt puds. Så stille som muligt sneg han sig hen imod en reol, hvorfra samtalen tilsyneladende stammede. Han snublede over et par lyserøde uldtøfler, men holdt balancen, og uden videre tog han tøflerne på. Han fulgte lyden og rørte ved reolen Han kunne lige så tydeligt mærke vibrationerne, der stammede fra den højlydte passiar, som han ikke var i stand til at opfatte et ord af. De fine rystelser udsprang fra en sort kasse, der var betrukket med stof.

Han var så overvældet, at han holdt vejret: en mekanisk spilledåse, der frembragte stemmer! Hvor lød det dog ubegribeligt ægte, som om der sad nogen inde i kassen, skønt den var alt for lille til, at det kunne lade sig gøre. Alligevel vendte han den for en sikkerheds skyld om, men på bagsiden hang kun en glat, sort snor. Den var sikkert beregnet til at trække apparatet op med. Et tilfreds smil spillede om hans læber. Sikke dog et mageløst instrument! Ganske anderledes end de kedsommelige apparater, han for nylig var blevet bedt om at skrive et par små stykker musik til – højst modstræbende havde han udført dem. Åh, det ville være ham en ære at skrive den mest udsøgte musik til disse nye spilledåser – navnlig i betragtning af, at musikken åbenbart kunne være af en vis længde. Kassen havde immervæk talt i en rum tid uden at blive trukket op.

Han kiggede sig omkring. I salonen herskede et syndigt rod: drikkeglas og flasker, klæder og skarn lå smidt på gulvet. Han måtte tilstå, at intet i dette rum forekom ham bekendt, men han kunne dog regne ud, at der for nylig måtte have fundet et drikkegilde sted. Havde han selv deltaget? Han sank igen og bemærkede, at hans tunge klistrede fast til ganen. Nogle af flaskerne rundt omkring var stadig halvt fyldte. Han snusede til en af flaskehalsene, der lugtede af øl. Han tog et par ordentlige slurke; øllet smagte dovent, men slukkede den værste tørst, endskønt det ikke var spor opkvikkende.

Spilledåsen støjede fortsat, mens han afsøgte rummet med øjnene og opdagede et lille, kuglerundt spejl, der lå på gulvet. Han knælede ned og lænede sig ind over det. Spejlet var forsynet med et hul i midten. Hvis man bevægede hovedet, kunne man se stråler, der i forskellige farver og tempi fór hen over skiven, en broget dans omkring et usynligt midtpunkt. Det var musik for øjnene! Han vippede med hovedet, afprøvede forskellige rytmer, og selv hans mindste bevægelser gav stadig nye farvespil og uventede klange. Men så opdagede han, at det gjorde ham svimmel, og han trak vejret dybt, mens han rejste sig. Han havde brug for lidt frisk luft.

Han trippede hen til vinduet, hev og flåede i håndtaget, indtil han omsider fik det op. Med et lettelsens suk lænede han sig ind over vindueskarmen og kiggede op i den grå himmel. Atmosfæren var vinterkold, men dog opfyldt af en vedvarende brummen og susen, omtrent som lyden af en rislende bæk om foråret. Han lyttede. I det fjerne blev der truttet to gange i et jagthorn. Han gøs og indsnusede den kølige luft, hvori der lå en bidende og ubehagelig stank, som fik hans øjne til at løbe i vand. Ingen engle, ingen basuner, ingen duer. I stedet en begsort himmel, en alkymistisk hørm og en tom mave.

Han følte sig lige så udmattet som en vandringsmand, hvis kræfter er ved at slippe op, skønt han indser, at han kun er nået halvvejs. Derfor hvilede han sit hoved i hænderne og kiggede gennem de nøgne trækroner ned på en allé. Han var imponeret over den jævne kørebane, der syntes at være gjort af en eneste, sort brosten, men i det samme fór noget kæmpemæssigt og blankt forbi, der changerede i mørke nuancer som et overdimensioneret insekt. Han trådte rædselsslagen et skridt tilbage. Umiddelbart efter kom endnu en sølvfarvet genstand, denne gang fra modsat side. Han støttede sig til vinduesrammen og fulgte det sære køretøj med øjnene. Ja, det var tydeligvis en vogn, endskønt han hverken kunne høre hovslag eller få øje på nogen heste. Med voksende nysgerrighed betragtede han et stykke tid kanonkuglerne, der således blev ved at buldre frem fra højre og venstre, indtil en af dem sagtnede farten og holdt ind mellem et par træer i vejkanten. Tingesten mindede ham om en karet, thi den havde fire hjul, som imidlertid var ganske små, og han undrede sig over, at den kunne skyde så høj en fart. På begge sider af kareten blev et par døre åbnet, to mennesker steg ud, hentede nogle store kasser fra karetens bagende og slæbte dem bort. Han prøvede at forestille sig, hvordan det mon ville være at fare hen ad alléerne med den fart, og han mindedes, hvor begejstret han som lille dreng var blevet, når kusken på en længere tur gav hestene en ordentlig omgang med pisken.

Han blev afbrudt i sine tanker af et arrigt råb fra gaden, som lod til at være et kraftudtryk. Han spejdede derned, hvor en kasse just var væltet ud på fortovet, og en bunke papirer og bøger lå spredt.

”Er du sindssyg, mand, der er jo skide koldt herinde! Luk så det vindue!”

Forskrækket vendte han sig om og stirrede på en bredskuldret mand, hvis hår virkede lige så forpjusket som fjerdragten på en kylling, der nys er klækket ud. Bortset fra et klæde om hofterne var han nøgen, og en laurbærkrans var det eneste, der kunne have fuldendt billedet. Himlens hærskare havde han visseligen forestillet sig en kende anderledes.

”Hva’ sker der? Se så at få fingeren ud!”

Lydigt stak Wolfgang hele hånden ud gennem vinduesrammen. Først nu bemærkede han, hvor behageligt tempereret rummet havde været før, selvom han ikke havde lugtet den mindste røg fra noget ildsted.

”Jeg, øh … beder jer ærbødigst om forladelse, det var ingenlunde min hensigt at inkommodere jer.”

”A’ hva’?” Den anden gloede ned ad ham. ”Nå, du er nok frisk igen, vi var så småt ved at være bange for, du skulle krepere.”

Wolfgang stivnede. ”Hvordan skulle det dog kunne ske?” Med stort besvær trak han mundvigene ud til siden. ”Efterdi jeg allerede er en stækket stakkel, en stakkels dødelig, altså en dødelig stakkel?”

Den nøgne mand så ud, som om hans mund var blevet fyldt med eddike. ”Du skal nok spille smart, hva’? Så var det da heldigt, at vi kunne forhindre dig i at stille træskoene. Men næste gang ville jeg holde lidt igen, hvis jeg var dig.”

”Næste gang? Jeg … forstår ikke …”

Han blev afbrudt af en trippende lyd, skridt, der nærmede sig, og en firskåren basunengel med nøddebrune krøller over sin brede pande kom til syne i døråbningen.

”Se, Enno,” udbrød den nøgne mand med et smil, ”nu bliver vi tre til at gøre rent. Mosefundet er kommet på benene.”

”Gudskelov.” Basunisten skævede til den anden og drog et lettelsens suk. ”Er du helt sikker på, du er okay?”

Det sidste var henvendt til Wolfgang. Forsigtigt kiggede han fra den ene til den anden. Om han ikke var død, var dette sted ej heller det hinsides. Hvor var han da havnet? I en mellemtilstand, han ikke kendte navnet på? Og var ordet åvkæj mon en form for hilsen? ”Jeg, øh …”

”Næ, nej,” afbrød den nøgne mand. ”Nu skal du ikke bilde os ind, at du desværre har travlt.”

”Du skal nok få alle tiders morgenmad.” Basunisten ved navn Enno vinkede med en kridhvid papirspose og gik sin vej.

”Men du må hellere tage Anjus hjemmesko af, hun flipper ud, hvis hun ser det!”

Wolfgang sænkede hovedet og kiggede ned på de lyserøde tøfler. ”Jeg beder om forladelse, men jeg benyttede dem udelukkende, fordi det forholder sig således, at jeg mistede mit eget fodtøj og …”

”Prøv at se efter inde på Anjus værelse.” Den nøgne mand nikkede hen mod kammeret med den purpurrøde seng. ”I går gav vi dig noget andet tøj på. Vi kunne ikke lægge dig i seng med det møgbeskidte kluns.”

Wolfgang nikkede, som om han havde forstået, trådte ud af tøflerne, klemte sig forbi manden og forlod salonen. Men i det purpurrøde kammer lå ingen sko, og han fandt ej heller sine klæder derinde. Fra papirbunken på chatollet tog han de nodeark, han skulle bruge, og lagde dem i en stak.

”Fandt du dem?” Den nøgne mand stillede sig foran ham. Han var imidlertid ikke nøgen længere, men iført et par lange bukser og en trøje, der svarede til den, Wolfgang selv havde på, bortset fra at den ikke var hvid, men sort. Den farve kunne umuligt være himlens kulør! Han kneb øjnene sammen og studerede de ildrøde bogstaver, der stod skrevet hen over kæmpens brystkasse: AC/DC. De var delt på midten af paradisvogterens flammesværd. Hvad mon det skulle betyde? Angelus Caelestis Domini Christi? Var denne lyshårede yngling en direkte budbringer fra Vorherre Jesus Kristus? Wolfgang bøjede hovedet for en sikkerheds skyld, men skulede irriteret til den anden: ”Øh … hedder det ikke ’Jesu Christi’?”

”Hvad?”

”Domine JESU Christi!” Han rettede sin pegefinger mod de flammende bogstaver.

”Er du sindssyg?”

”Lad ham være, Jost …” Basun-Enno kom til og løftede hænderne for at gyde olie på vandene. ”Tom har været nede med tøjet, det var helt fuldt af bræk og kunne ikke bruges mere.” Enno pegede undskyldende på de blå bukser. ”Du må gerne beholde dem.”

AC/DC. Wolfgang pillede ved sine øjenbryn. Andorate, Cherubim, Dominum Cantu! Engle, tilbed Herren med jeres sang. Ja, sådan var det vel. ”Hvor herligt!” Omgående kunne han høre et tema for sig, a-c-d-c, i a-mol naturligvis; lige så stille gav han sig til at synge. ”Aa-do-raa-te Chee-ru-biiim …”

”Hvad laver du? Du må sgu da ikke rode herinde!” Keruben havde fået øje på noderne og greb ud efter dem. ”Helvede bryder løs, hvis Anju opdager, at du har ligget og sovet den ud i hendes seng.”

”Helvede?” Wolfgang knugede beslutsomt papirerne ind til sig. ”Det er mit. Jeg komponerede det i morges.”

Keruben Jost så på ham, som om han havde talt til ham på det sprog, morerne bruger i det fjerne Afrika. Så kiggede Jost på noderne. ”Ellers har du det godt? Hvem er du for resten?”

Han tøvede. Vidste denne kerub da slet ingenting? Han måtte ellers være udsendt for at tage imod ham? Wolfgang bukkede antydningsvist. ”Mozart. Wolfgang Mozart, compositeur fra Wien.”

Enno vendte sig stønnende om og forlod rummet. Keruben Jost nikkede til Wolfgang.

”Udmærket, hr. Mozart, men nu hjælper du os med at gøre rent, inden du får lov at gå nogen steder. Kom her, du kan begynde ude i køkkenet.”

Wolfgang rankede sig. Man kunne da ikke i fuld alvor forlange af ham, at han skurede køkkengulvet? Ingen djævel kunne tvinge ham dertil! Han var blevet vakt til live igen for at komponere, skulle han så lade simple fruentimmersysler aflede ham derfra? Hvem var den sorte engel, siden han hundsede med ham som en lakaj? Men eftersom Wolfgang følte, at hans mave var ved at blive ædt op indefra, fandt han det klogest at opholde sig i køkkenet indtil videre, og derfor sjoskede han efter den anden.

”Har I da ikke nogen damer i huset?” spurgte han. ”Og heller ingen tjenestefolk?”

Jost begyndte at grine. ”Det står sløjt til med damerne! Og personalet har desværre fri i dag. Men nu har vi jo dig i stedet.”

Forarget satte Wolfgang hænderne i siden, men fordi hans situation var temmelig uvis, besluttede han at forholde sig tavs, mens han søgte at komme til klarhed.

I hælene på Jost trådte Wolfgang ind i et smalt rum med hvidlakeret interiør, hvor der ganske vist ikke var noget ildsted at se, men som alligevel duftede behageligt af kaffe. Jost åbnede et lille kabinet på væggen, hvorfra han hentede tre bægre med hank, som han stillede foran Wolfgang. Så skænkede han en dampende, mørkebrun væske deri.

”Hvem fulgtes du egentlig med i går? Jeg har ikke set dig før.”

Wolfgang skævede til keruben, som åbenbart ikke vidste mere, end han selv gjorde. ”Nuvel, jeg er … i tvivl desangående, monsieur,” svarede Wolfgang lavmælt. ”Men jeg tror, at jeg først må være ankommet i dag … så at sige. Min ankomst burde have været meldt på forhånd. Måske kan I skaffe mig efterretning om, hvorledes det er gået til?”

”Hvad? Hold kæft, mand, er klappen gået helt ned, eller hvad? Var du allerede stenet, da du kom?”

”Jeg er bange for, jeg ikke ret forstår …”

Jost kiggede undersøgende på ham. ”Hvad kan du i det hele taget huske?”

Wolfgang lagde hovedet på skrå. ”Jeg vågnede intetanende i jeres seng og befandt mig vel, skønt jeg i går var overbevist om, at min sidste time var kommen.”

”Det kan jeg forestille mig,” svarede Jost en smule irriteret. ”Men jeg vil gerne vide, hvem der havde dig med i går?”

”Jeg mindes ingen ledsager, og det skete da ej heller med min gode vilje, dét kan jeg forsikre jer.”

”Hvad siger du? Kom du bare ind uden at kende nogen? Plejer du sådan at rende rundt og drikke dig fuld hos vildtfremmede mennesker?”

”Nuvel, jeg …” Wolfgang hakkede i det og trådte et par skridt baglæns. Skulle han virkelig have deltaget i et drikkegilde uden at vide det? Han havde ganske vist fra tid til anden nydt godt af øl og vin på en måde, der ikke just var gavnlig for hans hukommelse. Det var dog aldrig før hændt, at han havde glemt alt. ”Jeg er umådeligt ked af at have været til besvær, men jeg har visseligen ikke rørt ved noget …”

”Du stinker jo stadig af øl som en anden bums.” Jost rynkede frastødt på næsen. ”Nå, hvad fanden – du har haft det sjovt, og så kan du vel også gøre noget til gengæld. Værsgo.” Han slog ud med hånden, som om han inviterede Wolfgang til at se nærmere på det beskidte gulv. ”Mor dig godt! Der står en gulvspand inde i skabet dér.” Jost vendte sig om mod døren, men så standsede han op og lagde armene over kors. ”Sig mig, du er da ikke hjemløs, vel?”

Nu kunne det være nok. ”Jeg er en mand af ære,” sagde Wolfgang og rejste sig, ”også selvom jeg for højeblikket virker en anelse omtåget!” Vist var det ikke Herrens tjener, Wolfgang her stod over for, men derimod en ubehøvlet lømmel eller − endnu værre – en falden engel, som visseligen ikke havde fortjent at blive anstændigt behandlet. Wolfgang kiggede vredt på Jost. ”Og hvis han ellers ejer en gnist af hæderlighed, den sorte hr. Kerub, så vil han nok være gæstfri imod mig. Jeg har ikke fået noget at spise siden min ankomst!”

”Tror du måske, du er på hotel?”

”Ingenlunde! Snarere i en beverding af tvivlsom karakter! Med det rakkerpak, man kunne forvente sig et sligt sted! Men om han vil have den godhed at bringe mig mit fodtøj, da skal jeg omgående forlade dette ugæstfri hus!”

Jost kiggede hånligt ned på Wolfgangs fødder, spilede øjnene op og råbte: ”Pis! Der er blod alle vegne! Lagde du slet ikke mærke til, at du trådte på nogle glasskår?”

Wolfgang kiggede forbavset ned ad sig selv. I samme øjeblik fornam han en stikkende smerte fra sin venstre fodbalde og løftede benet. Et blodigt spor trak sig hen over det tilsølede gulv.

”Pas dog på, lad være at jokke på mine cd’er!” Med spredte fingre tog Jost fat i to blodige, sølvglinsende skiver, som lignede den, Wolfgang havde set ligge og flyde inde i salonen.

”Uha, da!” Wolfgang tog en klud op fra gulvet, pressede den ind mod fodbalden og sank ned på en stol.

”Er der sket noget?” Enno stak hovedet ind ad døren.

”Det svin! Mine cd’er er fulde af blod!” Jost lænede sig ind over en kumme og vaskede sølvskiverne rene.

Wolfgang stirrede fortryllet på det blanke rør, hvorfra vandet strømmede ud, endskønt Jost ikke havde pumpet. ”Det løber ud,” hviskede han. ”Ganske af sig selv.”

”Du milde himmel.” Enno bøjede sig over Wolfgangs fod og løsnede forbindingen nænsomt. ”Ja, det bløder pænt meget! Det er godt nok et dybt sår.” I en skuffe fandt han et blødt stykke stof, som var et par fingerbred, og det gav han til Wolfgang. ”Her – du må hellere tage et plaster på.”

Wolfgang nikkede lydigt og anbragte det lille stykke stof oven på det blodige sår.

Enno stønnede. ”Er du virkelig så hjælpeløs, eller prøver du bare at spille dum?” Han fjernede forbindingen, der var rød af blod, og tog en ny, som han rev to stykker papir af, hvorefter han pressede den ned over såret.

”Pas hellere på, sådan én som ham har garanteret aids,” råbte Jost, men Enno trak på skuldrene og hentede en stol mere. Wolfgang sad måbende og vippede med foden – den lillebitte forbinding blev siddende ved egen kraft.

”Han kan ikke støtte på den foreløbig.” Enno pegede på stolen. ”Her, læg benet op – forsigtigt!”

”Og han kan heller ikke gøre rent, vel? Meget smart! For helvede, mand, nu gider jeg ikke mere! Og han vil sikkert også have kost og logi.” Jost prustede som en hest. ”Jeg har set en film, hvor en hjemløs flytter ind hos en helt almindelig familie. Ved du hvad? Det ender med, de slår ham ihjel! Altså enten hjælper du os med at gøre rent, eller også skrider du. Omgående!”

”Han kan selv gøre rent i svinestien, den faldne, falske engel! Dæmon!” Wolfgang rejste sig med et ryk, bed sig i læberne og marcherede med løftet pande ud af køkkenet. Han gav sig til at lede efter udgangen, og det tog sin tid, for han kunne kun støtte på venstre fods hæl.

”Vent, du kan da ikke gå på bare tæer ud i kulden.” Enno gjorde anstalter til at følge efter ham.

”Glem ham,” sagde Jost. ”Det kan være én skid, om han ligger og sover på en bænk med eller uden sko.”

Wolfgang nægtede at lade sig håne af en slig dåre. Så hellere få forfrysninger i tæerne. Det rungede gennem hele opgangen, da han knaldede døren i bag sig.

Kyrie

Kyrie eleison.
Christe eleison.
Kyrie eleison.

En iskold vind flåede i hans ansigt, og han følte, at de strittende hår på hans nøgne arme blev overtrukket med et lag rim. Det eneste, han mærkede til sine ben, var det tunge stød, hver gang han satte hælen i jorden. Køretøjer blev ved at fare forbi ham, og han kunne ikke afgøre, om det var kulden, de uhyggelige omgivelser eller kareternes øredøvende, flerstemmige buldren, der fik ham til at ryste over hele kroppen. Han havde ikke engang musik i hovedet mere.

”Hey, stop, ellers dør du af kulde!”

Han vendte sig om og fik øje på Enno, der kom løbende med en metalgenstand i den ene hånd.

Han trak Wolfgang med sig tilbage dertil, hvorfra han var kommet. ”Hør her, jeg har noget tøj liggende i bilen, som du må få.” Enno kiggede undersøgende på ham. ”Du skal vel sove udendørs i nat?”

Wolfgang sank og humpede efter Enno. ”Jeg fører skam et nogenlunde redeligt hus, har hustru og to velopdragne sønner,” svarede han stolt, men den sidste del af sætningen kunne næsten ikke høres.

”Udmærket, din kone bliver sikkert glad, hvis du kommer væltende sådan dér.” Enno standsede ved en grumset, brunlig vandpyt, bøjede sig forover og fiskede noget op. ”Er det dit personbevis?” Han tørrede mudder af et lille, dueblåt kort på størrelse med en knyttet hånd, kastede et blik på det og gav det til Wolfgang. ”Du skulle ta’ og passe lidt bedre på det, Eberhard.”

Wolfgang undersøgte den bøjelige, glinsende tingest, hvor vandet perlede som på en søanemone. Han vovede ikke at se nærmere på kortet eller ligefrem at læse, hvad der stod, men noget sagde ham, at det måtte være yderst betydningsfuldt. Han mumlede et par ord til tak og anbragte kortet i sin buksepose.

Imens gik Enno hen til en af de skrækkelige kareter, åbnede bagenden og tog en blank, hvid sæk frem. ”Her. Der er også et par gummisko. Jeg ville egentlig have afleveret det til genbrug, men altså …”

Wolfgang tøvede.

”Ta’ det så!”

Wolfgang trådte nærmere og rakte ud efter sækken. Materialet klistrede lidt til fingrene – det var ikke stof, ej heller skind, men en sælsom materie, der var uhyre glat. Så gik han bag om Enno og kiggede spændt ind i vognens indre.

Enno så tavs på ham og sukkede. ”Godt så. Jeg skal ud og ordne noget. Hvis du vil, kan jeg give dig et lift.”

Wolfgang var både ophidset og skræmt, da han klamrede sig til kanten af sædet. Det var komfortabelt som et fint møbel. Han så betaget på de mange knapper, der var anbragt foran kusken.

”Er det ikke lidt vovet at rejse i et sligt fartøj?”

Enno vendte sig om og kiggede på ham med sammenknebne øjne. ”Jeg har lige haft den til syn, den holder nok længere, end du gør.”

”Men – hvorledes kører den? Sådan helt uden heste?”

Det var tilsyneladende et upassende spørgsmål, thi Enno blev fornærmet. ”Hvis du ikke synes, 50 heste er nok, så kan du få lov at gå til fods hjem efter din egen Ferrari.” I flere øjeblikke sad de begge tavse, så vendte Enno sig igen mod ham. Han kunne dårligt skjule sin utålmodighed. ”Nå, hva’ så, hvor skal du hen?”

”Til Wien.” Det velkendte navn lød, som om nogen lagde en lun kappe om hans skuldre.

Enno tog sig til hovedet. ”Hvor fanden tror du lige, du er henne? Jeg mener, hvor bor du? Eller har du ikke nogen adresse?”

”Skulle dette være … Wien?” Wolfgang stirrede lamslået ud på gaden og så spraglede kareter og prangende skilte på husfacaderne overfor. Hans hals begyndte at dunke i smerte. Så drejede han langsomt hovedet om mod Enno og tog flere tilløb, inden han kunne tale. ”Indtil i går … boede jeg på Rauhen Stein.”

”Hvilket distrikt?”

Wolfgang trak forsigtigt på skuldrene, mens han prøvede at tyde Ennos blik. ”I nærheden af Skt. Stephan.”

Enno kiggede ned ad sin passager med løftede øjenbryn. ”Nå, jeg sætter dig af ved stationen på Stephansplatz, hvis det er dér, du hører til.”

En højlydt brummen og skælven begyndte, som rørte hele Wolfgangs legeme, hvorefter han blev presset op ad ryglænet. Han vendte sig om mod vinduet. Træstammerne fór forbi ham i en takt, andante, der løsrev sig, allegretto, blev til en urolig melodi, allegro assai, og trak hans indre orkester med sig, presto, indtil han efterhånden frygtede sin selvskabte musik, prestissimo. ”Aaaah!” Endskønt der var en behagelig temperatur i vognen, rystede Wolfgang, thi det forekom ham, at han fløj som en fugl. Uden stød og uden rystelser skød kareten en rasende fart. Huse, flere og flere huse med farvestrålende skilte, kareter, mennesker, alting jog forbi ham, hurtigere end hans øjne kunne nå at opfange det. De kørte hen ad en bred gade med høje bygninger på hver side, en af dem bestod øjensynligt udelukkende af glas, de blygrå skyer spejlede sig så tydeligt deri, at det til forveksling lignede himlen selv. Hans elskede by kunne umuligt være blevet så skinger, uoverskuelig og voldsom! Han havde besvær med at få luft ned i lungerne, hjertet sad oppe i halsen på ham, og panikken havde grebet ham i struben.

”Hvad mener du for resten med ’indtil i går’?” spurgte Enno. ”Har madammen smidt dig ud?”

”Hvabehar?” Wolfgang gispede og stirrede stift ud gennem ruden. ”Ved Gud, det kan ikke være sandt, dette her!”

Enno sagde ”aha” med tryk på første stavelse. Efter hans mening var sagen klar.

Wolfgang turde ikke se ligeud, så hurtigt kom de øvrige køretøjer dem i møde. Hans blik strejfede fodgængerne på fortovene. De fleste af dem havde lange, stramme bukser på, korte, fyldige jakker, og de bevægede sig med en hast, som var det snart spærretid. Lysende stjerner hang over gaderne som på en tørresnor.

”Jeg sætter dig af henne i Singerstraße. Skynd dig at ta’ det kluns på, ellers dør du af kulde lige med det samme.” Vognen standsede ved kanten af kørebanen. Wolfgang kiggede bekymret ud og forsøgte at orientere sig, men det eneste, han kunne se, var en hektisk vrimmel af mennesker, vogne, oplyste vinduesruder, skinnende tavler, bogstaver og trængsel – ak, i himlens navn! Her følte han sig fremmed, det var ikke hans by, hvordan skulle han finde sig til rette i et sligt inferno?

Enno holdt øje med ham i et lille spejl, der var fastgjort på den indvendige side af vognens tag. ”Hvad sker der? Er du gået helt i stå? Vi er fremme.”

”Jamen … hvor? Hvor er vi?”

”Ved Stephanskirken, for fanden da!” Enno pegede ned ad gaden med en løs håndbevægelse. ”Det var jo her, du ville af. Værsgo.”

Wolfgang tog en dyb indånding. ”Jeg ved ikke, hvordan man åbner denne dør …”

”Det må kraftedeme være løgn!” Enno stak en arm bagud og pegede på en sølvfarvet tingest. ”Dér! I døren.”

Wolfgang trak forsigtigt i håndtaget, indtil det sagde klik, og døren sprang op. ”Hvad kalder man sådan en karet?”

”En Toyota. Og se så at komme ud. Ha’ et godt liv.”

Wolfgang satte forsigtigt det ene ben udenfor, så tøvede han og søgte at få øjenkontakt med Enno. Havde Enno virkelig sagt noget om et liv?

”Hva’ nu?”

”Jeg ønsker at sige jer af hjertet tak for den venlighed og hjælpsomhed, I har vist mig, ja, I må visseligen være en engel.”

”Det er i orden, makker, hils de andre nede under broen.”

Wolfgang knugede sækken som en dyrebar skat, kravlede ud og gloede efter toyotaen, som trillede hen ad gaden igen. Så stod han pludselig som ramt af lynet: mine noder! Han havde ladet dem ligge i kammeret. Han fægtede med armene og humpede efter den lille, blå vogn. Men forgæves: I det samme drejede Enno om hjørnet.

Sequenz

Dies irae

Dies irae, dies illa,
Solvet saeclum in favilla,
Teste David cum Sibylla.
Quantus Tremor est futurus,
Quando judex est venturus,
Cuncta stricte discussurus!

Luften var tæt af en masse lyde, som ikke udgik fra noget bestemt sted. De trængte ind i ham, klæbede til ham, og han indåndede dem. Wolfgang blev urolig, fordi han ikke kunne se, hvad han hørte. Han stod og klemte sig op ad en husmur, lod mennesker og toyotaer fare forbi, og efterhånden fik han lettere ved at forstå deres rytme. Alt fulgte åbenbart en hemmelig orden, for omendskønt kareterne var i stand til at fare af sted, kom de dog ikke i vejen for hverandre, ingen kuske skældte ud eller truede med prygl, således som Wolfgang kendte det fra hestedroskerne i Wien. Wien! Han åndede på sine håndflader for at varme dem. Nej, det var ikke det Wien, han var vant til, som han havde i sig, og som han syntes, var inden for rækkevidde, når blot han lukkede øjnene. Noget måtte være hændt, og han ville hitte ud af, hvor han var havnet, og hvad det var for et sted.

Beslutsomt satte han sig på hug. Hans fingre var så stivfrosne, at han havde besvær med at åbne posen. Allernederst fandt han et par sko, der var underligt lette og hvide. Han lugtede til dem, men hans næse var lige så følelsesløs som hans fødder. Han kunne dog fornemme, at skoene ganske vist var alt for store, men til gengæld dejlig bløde indvendigt. Blandt de øvrige klæder var et par krøllede, lange bukser af brunt stof, som han med det samme trak ud over det blå par. Desuden fandt han de mærkværdigste jakker, som han ligeledes iførte sig i flere lag, mens to fruentimmere, der ilede forbi, sendte ham forargede blikke. Derefter mente han at kunne modstå kulden. Til sidst proppede han de øvrige klæder tilbage i posen, og med forsigtige skridt begav han sig af sted i den retning, Enno havde anvist ham.

Gaden virkede bekendt, som om han var slentret ned ad den i en drøm, og henne for enden ragede en bygning frem, som lignede et tårn af glas. Bjergtagen blev han stående foran huset. Men så … var det et sansebedrag? I de spejlblanke vinduer genkendte han tårnene på Skt. Stephan! Øjeblikkeligt vendte han sig om. Og det var sandt: I al sin magt og vælde knejsede kolossen af sten foran ham. Wolfgang tøvede for at få bugt med al den luft, der ville bevæge sig ind og ud af hans legeme. Var det muligt? Guds jordiske bolig i et hinsidigt landskab? Han så sig om til alle sider, undersøgte rækkerne af huse, tagene og den stenbelagte jord. Hvis han ikke havde set domkirken, ville han næppe have troet, at han for blot et døgn siden havde gået her – alting var forandret, ganske vist stod husene dér, hvor de plejede, men de havde ændret udseende, kun hist og her genkendte han en facade eller fandt noget bekendt ved et af dem. Og jorden støvede ikke, men lå hård og sort under hans fødder.

”Tickets for concert?”

Det sidste ord fik Wolfgang til at vende sig om. Foran ham stod en mandsperson med en mappe i hånden. Hans frisure var sjusket, og han var billigt klædt, hans bukser af brokade så slidte ud, og der var brugt alt for lidt stof til den mørkerøde fløjlskappe.

”Mozart concert?” Manden viftede med en mappe.

”Ja, Mozart. Wolfgang Mozart.” Omsider! Wolfgang strålede som en sol. Han var ventet. Gud ske tak og lov. Med et dybt suk greb han mandens hånd og trykkede den hjerteligt. Han var altså havnet på rette sted, og han ville omsider få anvist den plads, som Gud, den Almægtige, havde tiltænkt ham. ”Hvorhen vil I føre mig, min unge ven?”

Med et stramt udtryk i ansigtet trak den unge mand hånden til sig. ”Næste Mozart concert i aften, tickets 12 euro, 18 euro, 24 euro – derhenne.”

”En koncert? Allerede i aften?” Wolfgangs kinder blussede. ”Skal jeg blot dirigere, eller ønsker Herren ligeledes at høre mig spille?”

Først var den unge mands ansigt udtryksløst, så smilede han afmålt, som om Wolfgang havde fortalt en dårlig vittighed. ”Nej, nej, orkester er fuldtallig. Hvilken billet du vil ha’?”

Nu forstod Wolfgang, at mappen, som den unge mand bar rundt på, var en subskriptionsliste til en koncert, der blev afholdt til ære for ham. ”Det er mig en stor glæde, unge ven, at få en slig modtagelse. Min hjerteligste tak. Koncertbilletter har jeg imidlertid ikke brug for. Men sig mig, hvor jeg skal rette henvendelse?”

”No ticket?” svarede den unge mand surt. Han kiggede ned ad Wolfgang, knejsede med nakken og lod ham være.

Wolfgang måtte have gjort noget galt. Måske var hans usle klæder skyld i, at den unge herre havde behandlet ham så ilde? Langsomt så han ned ad sig selv. Bukserne mindede ganske vist om dem, folk rundt omkring på pladsen var iført, bortset fra at Wolfgangs bukser var beskidte og slæbte hen ad jorden. Han satte sig på hug for at smøge dem op. Han fik øje på en udsmykning i en af fliserne, en stjerneformet mosaik, hvori der stod skrevet noget. Han rykkede tættere på. Johann Strauß senior, læste han, født 1804 i Wien. Derunder en signatur. Wolfgang nikkede deltagende. Denne hr. Strauß havde ej heller haft et langt liv. Han blev rystet. 1804! Hvordan kunne det lade sig gøre? Der måtte jo være tretten år til. Han rejste sig bestyrtet, kiggede til alle sider, stirrede på en klynge af mennesker, der stimlede sammen foran domkirkens portal. En foruroligende tanke slog ned i ham: Skulle dette være dagen, hvor tiden gik i stå, dagen for det endelige opgør, dommens dag, hvor alle blev samlet, selv de, der havde levet efter ham? Dies irae! Vredens dag. Wolfgang trak vejret tungt, idet der endnu lå en alkymistisk stank i luften. Han kiggede på den hvide stjerne for sine fødder, og lige ved siden af fandt han endnu en. Hans hjerte hoppede i livet på ham, da han fik øje på den velkendte signatur: Haydn. Stjernen var altså til ære for hans elskede papa Haydn! Vemodigt læste han årstallet, der stod skrevet med sort: Død 1809. Wolfgang forestillede sig den rare mester Haydn som gebrækkelig olding. Imens nærmede han sig en tredje sten og måtte vente, til en flok ældre koner var trasket hen over den, før han kunne læse inskriptionen. Han holdt vejret. Det var – hans egen håndskrift! Bred og mægtig var den mejslet i stenen: Død i Wien 1791. Dér stod det, sort på hvidt. Han knælede og lod en finger glide hen over den sorte skrift. Amadeus. Var nogen ude på at håne ham? Nogle få gange havde han selv forvansket sit navn således, men kun i sjov. Lige meget hvad, han var altså ikke blevet glemt, thi hans navn var indfattet i sten. Her! På dette sted, der forestillede hans elskede Wien, men som dog syntes at være en indgang til paradiset. Han rejste sig, bredte armene ud, vendte blikket mod himlen og lod et jubelråb gjalde mod de mørke skyer. Hans hjerte dansede. Herren havde lønnet ham så rigeligt for hans møje. Wolfgang ville takke ham, lovprise ham for hans gavmildhed. ”Aa-do-raa-te Cheee-ru-biiim, Dooo-minum Cantu!” Så hurtigt han kunne, humpede han over mod kirken.

Han blev skubbet ind gennem portalen sammen med en hoben mennesker. Indgangen var delt af en væg, så der opstod to adskilte passager, en til dem, der kom, en anden til dem, der gik. Men ikke så snart kunne han se ud over kirkerummet, før hans brystkasse snørede sig sammen, og lykkefølelsen ebbede ud. Ingen modtog ham, og han blev ej heller kaldt frem. Kirkeskibet var lukket af. Han rørte ved det gitter, som i flere meters højde skilte indgangspartiet fra resten af kirken. Han ruskede i tremmerne og stak sit ansigt ind mellem to af stængerne. En lille låge blev netop lukket, kun nogle få udvalgte var kommet igennem, og de skridtede langsomt fremad mod alteret. Wolfgang sank en klump. Nu var det så vidt, uden tvivl. Dommedag var nær, og de stakkels, forpinte sjæle skulle modtage den evige dom. Men der var ingen sky, hvorpå en rasende, himmelsk dommer havde taget plads, og hverken basunengle eller nedrige djævle var kommet for at hente fårene og bukkene. Alting virkede så foruroligende virkeligt og mindede slet ikke om de fromme malerier, han kun havde haft hån tilovers for. Nej, dette her oversteg enhver forestilling, netop fordi det lå i forlængelse af hans dagligliv, som det havde set ud indtil for et par dage siden.

Hvornår ville han blive kaldt frem? Han kunne mærke, at hans hænder rystede, og snart fulgte resten af legemet efter med samme tremolo. Han vendte sig om mod den flok mennesker, som forlod kirken. De fleste gik med bøjet hoved. Hvilken dom havde de fået? Var de frelst? Eller fortabt?

Han fik kvælningsfornemmelser og begyndte at lede efter skriftestolene. Han havde aldrig været flink til at gøre brug af denne skarnkasse for alverdens synder, men hvis han kunne nå det en sidste gang, var han villig til at gøre forsøget.

KOM IND, stod der med lysende grøn skrift over døren, som Wolfgang skubbede op. Det var ganske rigtigt en skriftestol, og stønnende faldt han på knæ.

”Tilgiv mig, fader, jeg skælver for dommen, thi jeg har syndet …”

”Nå, mon ikke der stadig er god tid til dommedag?”

”Da … da kan I måske sige mig, hvornår hævnen kommer over mig?”

”Jamen, det er da kun Gud Herren, som ved dét. Hvilken synd er det, du går og ruger over?”

”Nuvel, jeg …” Wolfgang tænkte sig febrilsk om, men kunne ikke få hold på sine tanker. Skønt han ved synet af den tilgitrede kirke havde følt sig overmåde skyldig, havde han dog svært ved at nævne en konkret synd. ”Min hustru!” kom det omsider fra ham. ”Hun har ikke haft andet end besvær med mig! I går forlod jeg hende, og hun stod tilbage med en masse gæld og to små børn.”

”Det er aldrig for sent at vende om, min søn. Hvorfor forlod du hende?”

Sikke et spørgsmål! ”Herren kaldte mig til sig.”

På den anden side af gitteret trak præsten vejret, så det kunne høres. Et øjeblik var der stille, så fortsatte han med rolig stemme: ”Min søn …” Tavshed. ”Du er ved at begå en stor fejltagelse. Og tilmed en stor synd.” Hans stemme blev indtrængende. ”Uanset hvad der er sket, vil du kunne få hjælp. Det er ikke løsningen at tage sit eget liv!”

”Jeg har skam ikke taget mit eget liv, hr. pastor, men jeg gik bort, og skønt det ikke kom ganske uventet, så stod jeg dog midt i livet.”

”Hvad skal det til for?” Stemmen på den anden side fik en skarp undertone. ”Har I fulderikker nu ikke længere respekt for skriftemålets hellige sakramente? Du er jo beruset.”

”Ingenlunde! Jeg har hverken fået vådt eller tørt. Jeg undrer mig imidlertid over, hvi sulten i den grad plager mig, thi jeg regnede mig og mine ligestillede her i det hinsides for højt hævet over slige jordiske trængsler.”

”Her i det hinsides!”

Der var noget ved den gejstliges stemmeføring, som gjorde Wolfgang usikker.