Katla & Knøs

Dværgenes huler

SKREVET AF PETER GOTTHARDT
ILLUSTRERET AF TOMMY KINNERUP

Pigen Katla blev fanget af røvere for et par år siden og solgt som træl til kongens gård.

Drengen Knøs ved god besked om trolde, havfruer og andre væsner i skov og vand.

Sværdet Tyrfing blev smedet af to dværge, der lagde en forbandelse i det.

Krigeren Bjarke er lige så rolig, som han er tapper. Han vil gøre alt for at beskytte sin konge, Hrolf.

Skjoldmøen Hervør er lige så tapper, som hun er hidsig. Hendes liv er gået med kamp og krig.

Det var nat. Fuldmånen lyste svagt bag skyerne. Tre væsner kom flyvende og satte sig i et dødt træ. Det var de tre blodsøstre Harm, Hævn og Hunger.

De kom fra hver sit hjørne af verden, hvor de havde ledt efter sværdet Tyrfing. Nu mødtes de igen for at høre nyt.

”Har I fundet det?” spurgte Harm.

”Jeg har ledt højt og lavt, men forgæves,” svarede Hævn.

”Og jeg har spurgt og lyttet,” sagde Hunger.

”Men ingen ved, hvor sværdet er. Man skulle tro, det var forsvundet fra jordens overflade.”

”Men vi skal have det sværd,” udbrød Harm. ”Tyrfing er det eneste våben, der kan dræbe kong Hrolf.”

”Og Hrolf skal dø!” hvæsede Hævn. ”Han har stoppet den gamle skik med at ofre mennesker. Vi levede højt på de døde. Men det går vi glip af nu.”

”Vi må lede videre,” sagde Harm.

”Men vi er ikke de eneste, der leder efter Tyrfing,” fortalte Hunger. ”En lille flok er draget ud for at finde sværdet før os.”

”De skal standses!” udbrød Hævn.

”Det er ikke nødvendigt,” sagde Hunger. ”De er bare mennesker. To af dem er ganske vist krigere. Men den ene er halvvejs et dyr, og den anden har tabt troen på sig selv. Og de to sidste er børn. Dem behøver vi ikke frygte.”

”Jeg kan ikke lide det,” sagde Harm. ”En af os må holde øje med dem, mens vi leder videre. Lad os flyve hver vores vej og mødes her ved næste fuldmåne. Sværdet skal findes!”

”Kongen skal dø!” skreg Hævn.

”Og offerblodet skal atter flyde frit!” lo Hunger.

”Kom så, Ædedolk!” sagde Katla og trak hårdt i tøjlerne. Det hjalp ikke.

Ponyen prustede bare og så på hende med store, brune øjne.

”Ja, du er kær,” sagde hun. ”Men vi skal altså videre nu.”

De havde holdt hvil midt på dagen, så hestene kunne græsse. Nu var det på tide at fortsætte. Bjarke og Hervør sad allerede i sadlen. Men Katlas pony ville ikke forlade det friske græs. Det var ikke uden grund, at hun kaldte den Ædedolk.

Knøs kom hen for at hjælpe til.

”Du skal vise den, hvem af jer der bestemmer,” sagde han.

”Det har den vist opdaget,” sukkede hun.

Han grinede til hende og gav ponyen et ordentligt klask i enden.

”Af sted med dig, dit dovne bæst!”

Katla kom i sadlen og fulgte efter de andre. Nu havde de været på farten i fire uger. De var på vej til de egne, hvor dværgene boede. Hervør mente, at dværgene måske vidste, hvor Tyrfing var henne. Det var nemlig dem, der havde smedet sværdet.