Jomfruen i tågeskoven

Sandemoserien 18

Jomfruen i tågeskoven

© Margit Sandemo, 1976

Originaltitel: Jomfrun i dimmornas skog

© Jentas A/S, 2008

Oversætter: Per Vadmand

Omslag: Jentas A/S

Produceret i ePub: Jentas A/S, 2011

ISBN 978-87-7107-070-5

www.jentas.dk

Alle kontrakter og aftaler vedrørende værket, oversættelsen, redaktionen, omslaget, illustrationen og e-bogsproduktionen er ejet af © Jentas A/S.

Alle rettigheder forbeholdes.

Mekanisk, elektronisk eller fotografisk gengivelse af denne bog eller dele heraf er uden forlagets skriftlige samtykke forbudt ifølge gældende dansk lov om ophavsret.

1. KAPITEL

Himlen i vest brændte dybrød som blod. Vendelin, der sad ved vinduesgluggen, syntes, at himlens glød genspejlede noget inden i hende, noget dunkende, hidsende, der næsten skræmte hende. Hun så mørke skikkelser, der bevægede sig langt borte, og vidste, at det var ryttere.

Vendelin havde aldrig mødt andre mænd end sin gamle farbror, der nu var død, og hans smådrenge på otte-ti år. Farmor og hun boede så ensomt her, havde hele heden mellem sig og andre mennesker, og Vendelin fik ikke lov til at forlade de kendte marker ved skovbrynet.

Tanken om, at der fandtes unge, stærke mænd på hendes egen alder, havde stadig oftere gjort hende urolig, drevet hende ud på ensomme vandringer over heden og i skoven, til vinden havde kølet de brændende kinder og dæmpet uroen i hendes krop.

En bevægelse ovre fra sengen vækkede hende fra tankerne.

”I nat rider døde mænd igen over Gråmosehederne!”

”Nej, farmor, læg dig nu roligt ned igen. Der er ingen at se på heden!”

”Jo, jeg ser dem, Vendelin! Ser du ikke de mørke skygger, der flyver som vinden over hedegræsset? De varsler ulykke, mit barn. Ulykke og død.”

Ja, tænkte Vendelin beklemt. Død – for dit vedkommende, du kære gamle!

I tre nætter havde hun våget nu i ængstelse og sorg. Hun var så træt, at det sved i øjnene, men hun måtte ikke falde i søvn! Farmor havde brug for hende. I nat ville det ske, det vidste hun.

Aftensolens brand kastede et rødt skær ind i hyttens eneste rum og forgyldte fattigdommen der.

”Vendelin,” hviskede den gamle kvinde i sengen. ”Kom her!”

Pigen adlød.

”Jeg er bange, mit barn. Hvad skal der blive af dig, når jeg er borte? Du er så varm og stærk i alle dine følelser og tanker og alt, hvad du foretager dig. Din styrke kan hjælpe dig, men varmen kan blive et kors at bære. Den, der føler for stærkt, må lide meget.!

”Men får også meget at glæde sig over, ikke sandt?”

”Jo, måske. Skønt hvad er der egentlig at glæde sig over i dette liv her på jorden? Nød og fattigdom og ensomhed er alt, hvad du har fået lov at opleve, Vendelin. Nej, jeg ved, hvad du vil sige, at jeg har gjort alt for dig, siden alle vore kære gik bort, men hvad er en gammel kælling for et pigebarn fuldt af livslyst?”

Vendelin protesterede, ”Men heden, skoven, dyrene, alt det smukke rundt om os – er det ikke noget at glæde sig over?”

Den gamle smilede vemodigt.

”Der skal en som dig til at glæde sig over så lidt. Og dog ved du, at der findes noget hinsides heden, ikke? Noget ondt og farligt, som jeg har holdt dig borte fra – men som alligevel lokker dig og gør dig nysgerrig, ikke?”

Vendelin bøjede hovedet. ”Jo, farmor.”

Bedstemoderens ængstelige øjne søgte hendes. ”Vogt dig for min svigerdatter, det lumske kvindemenneske!” advarede hun indtrængende. ”Når jeg ikke længere er til, bliver hun din formynder. Og hun har ventet længe på at få lov til at sende dig til Sortemose. Du er meget værd for ridder Gerhard på Sortemoseborgen.”

”Hvem er ridder Gerhard?”

Hænder med blå årer pillede ved skindtæppet. ”Den onde selv! Men du skal ikke komme dertil – jeg har ordnet det sådan, at du bliver hentet allerede i nat.”

”Men jeg kan da ikke rejse fra Dem nu, farmor! De har brug for mig.”

Den gamle rystede utålmodigt på hovedet. ”Din onkels enke, min svigerdatter, kommer allerede ved daggry. Da må du være langt væk herfra. Det lykkedes mig at sende bud med en af hendes smådrenge i går. Der kommer en bondepige og henter dig. Hun skal følge dig til min søster i Tågeskoven. Der er du tryg for ridder Gerhard og hans vilde sønner. Ridderen er bange for Tågeskoven. Han mener – og ikke uden grund – at onde magter holder til der.”

Vendelin havde hørt sagnene om Tågeskoven og om de døde på Gråmoseheden. Om slaget, der havde stået der for mange hundrede år siden, da Danmark endnu ikke helt havde overgivet sig til kristendommen. Hun havde hørt om de mænd, der havde søgt tilflugt i Tågeskoven og sammensvoret sig med de hedenske magter der – og om hvordan deres genfærd som straf måtte ride over heden i skæbnetider.

Det sidste år havde hun set skyggerytterne mange gange – stadig oftere. De var så langt borte, at de kun var som mørke prikker på heden, men hendes farmor havde gjort korsets tegn og fremmumlet bønner, hver gang hun havde set dem. Og formanet Vendelin endnu strengere om, at hun aldrig måtte gå ud på heden.

Det ville hun heller ikke have turdet. Hun holdt sig trygt i nærheden af den lille hytte, og de gange, hun havde gået og gået for at blive den brændende feber i kroppen kvit, hændte det, at hun syntes, hun var kommet for langt ud på den store, øde slette. Så løb hun som jaget af helvedes hunde tilbage til hytten med hjertet næsten sprængt af skræk.

Rytterne var borte nu. De havde redet mod de store skove i syd, det ukendte område, farmor aldrig ville fortælle om. Hun vendte sig ind mod stuen igen. ”Men jeg forstår det ikke. Denne ridder Gerhard kender mig da ikke! Hvad vil han mig dog?”

”Tys, barn, spørg ikke! Jeg har i alle årene formået at holde din eksistens hemmelig – fordi vi bor så langt væk fra Sortemose, og de frygtede heder ligger mellem os og borgen. Men i syd ligger Tågeskoven ...”

”Jeg vidste det!” udbrød Vendelin. ”Jeg vidste, at det var dér, den lå, for du ville aldrig svare, når jeg spurgte,”

Bedstemoderen nikkede. ”Bedst for dig ikke at vide det. Men nu er jeg nødt til at sende dig dertil. Til den skov kommer ridder Gerhard aldrig.”

”Men jeg vil ikke derhen. Der holder ondskaben jo til!”

”For dig findes der større ondskab i Sortemoseborgen. Min søster bor i Tågeskoven, og hun kender den og dens fare og kan lede dig væk fra dem. Og du skal kun bo hos hende en kort tid. Når høsten er moden, og skovene begynder at gulne, går der en båd over sundet, og den skal du være om bord på. Væk fra ridder Gerhards rige. Dér på den anden side skal du søge tjeneste på den nærmeste storgård. Derefter er du tryg.”

Vendelin sænkede hovedet. I hendes hjerte smertede en dyb sorg over, at hun måtte forlade bedstemoderen og alt, hvad hun havde lært sig at holde af – og begive sig til alt dette onde og ukendte.

”Tag alle de brød og alt det tørrede kød med, du kan bære, så du og min søster har noget at leve af en tid. Og tag endelig katten med, den bliver ensom nu, og den er jo så knyttet til dig. Koen og fårene må du overlade til min svigerdatter at tage sig af, hun har to sønner, der skal have meget mad og slider hårdt på tøjet.”

”Jeg skal gøre, som De siger, farmor. Men det gør mig så forfærdeligt ondt at forlade alt dette!”

”Det ved jeg. Men jeg har intet andet valg, hvis det skal lykkes mig at redde dig. Men husk nu endelig, at du ikke må nævne for nogen, at du lige er fyldt atten år! Hvis de spørger, så sig, at du er seksten. I hvert fald så længe du befinder dig i ridderens rige.”

”Det kan jeg da godt,” sagde Vendelin tøvende. ”Men hvorfor?”

Den gamle strøg hende ømt over kinden. ”Du er så smuk, mit barnebarn! Din hud har en glans som modne æbler, og dine øjne glitrer som mørke violer fyldt med dug. Din mund er så varm og leende, at mænd må blive lokket til ting, jeg ikke vil nævne – og jeg har med bekymring set din krop blive slank og stærk og fuldmoden. Og Vendelin, min pige, du må holde dit hår i anstændige fletninger nu, det må ikke falde i så viltre lokker mere. Det er så tykt og kruser sig så smukt, og sådan noget er farligt for de mænd, der ser dig.”

Vendelin undrede sig lidt over dette og mærkede et svagt sus af glæde gennem kroppen.

”Kommer jeg til at få mænd at se nu?”

”Det ved jeg ikke, jeg håber ikke, det sker for snart. Min søster bor meget ensomt i Tågeskoven, og hun kan skjule dig for ridder Gerhard. Husk, hvad jeg sagde: Ingen må få at vide, at du er atten år. Det er meget vigtigt!”

Vendelin nikkede undrende. Hun kastede igen et blik ud på heden, men der var ingen skygger at se derude.

”Hvem er det, der rider på Gråmosehederne om natten, farmor? For mig ser de levende ud.”

Bedstemoderen greb hendes hånd. ”Ingen levende mænd rider over hederne. Det er de døde fra slaget på Gråmosehederne for længe, længe siden. De viser sig for de levende som et tegn på onde tider. Og ve den dødelige, der kommer på deres vej!”

Vendelin gøs og vendte blikket bort fra heden, som nu mørknede under en rugende nattehimmel.

Nogle timer senere blev hun hentet af en kvinde, der ikke var mange år ældre end hun selv. Tårer hang endnu i Vendelins øjenvipper efter afskeden med bedstemoderen. Men den gamle havde ikke hørt hende længere, hun lå stille med et blidt smil om læberne, som om hun var beroliget nu, hvor hun vidste, at sønnedatteren var på vej mod trygheden. Stille forlod Vendelin sit barndomshjem med maden i et knytte og katten i en kurv.

De fulgte kanten af heden i syd, holdt sig til halvmørket i bøgeskoven. Den unge kvinde var vist endnu mere bange for heden end Vendelin. Alt var stille, kun en nattefugl skreg klagende et eller andet sted, og en engsnarre skræppede i hedegræsset.

Bondepigen standsede. ”Nu må jeg sige dig noget, Vendelin, som jeg ikke kunne sige til den gamle. Hendes søster er død! Men du kan vel bo i huset, hvis du da ikke vil følge med mig til Sortemose?”

Vendelin stod stille en stund og lod dette nye synke ind over sig. At få lov til at følge med til mennesker var vældigt fristende, men farmors øjne havde lyst af en så fortvivlet angst, hver gang hun nævnte Sortemoseborgen, at Vendelin var blevet påvirket. Men den anden mulighed ...

”Du behøver ikke at være bange for at bo alene i Tågeskoven,” sagde bondekvinden hurtigt. ”Den gamle fik altid lov til at leve i fred, og der er ingen naboer, du behøver at frygte der. Den eneste, der bor i nærheden af dig, er krøblingen Toke.”

”Hvem er det?”

Kvinden trak foragteligt på skuldrene. ”En torsk og en galning, som alle har lov til at spytte på. Han gemmer sig for folk, og det skulle ikke forbavse mig, om han snakker med sten og træer, og han går sådan her ...”

Hun demonstrerede en stivbenet, haltende gang og lo hånligt. ”Ham behøver du ikke at være bange for, for han vil aldrig kunne indhente dig, hvis du løber.”

Vendelins varme hjerte snørede sig sammen, og hun måtte lægge bånd på sig for ikke at foretage sig noget overilet. Farmor havde altid advaret hende mod hendes voldsomt stærke følelser. Hun bestemte sig med det samme for, at hun ikke ville følge med denne kvinde til Sortemose. Hvis det var sådan, menneskene var, så var hun taknemmelig for, at farmor havde holdt hende væk fra dem. Men måske var det her kun en enfoldig kvinde, der ikke vidste bedre end at håne dem, der allerede havde det svært nok? Vendelin havde vel ingen ret til at synes dårligt om hende – og dog gjorde hun det.

De gik videre gennem natten. Så sent som dette havde Vendelin aldrig været ude, hendes øjne var store og opmærksomme, og det gav et sæt i hende ved hver fremmed lyd. Skoven ændrede umærkeligt karakter, blev på en måde mere uhyggelig. En tid, hvor de måtte op på heden, så de ud over et hav af skov i syd. Det var ligesom en ny skov, ikke som den, der lå bag hytten, og som Vendelin kendte så godt. Dette var en rugende, pulserende skov. Og hen over den slyngede sig en levende tåge som en klæbrig slange.

”Nu er vi kommet til Tågeskoven, ja,” bekræftede den unge kvinde næsten lidt ondskabsfuldt. ”Og nu skal vi ind i den. Er du klar til det?”

Vendelin nikkede og forsøgte at få styr på tankerne. ”Bor du her i nærheden?”

”Jeg, nej! Jeg bor i Sortemose, det har jeg jo lige sagt. Men jeg kender disse stier godt fra min barndom.”

”Sortemose,” sagde Vendelin eftertænksomt. ”Så kender du vel ridder Gerhard?”

Pigen brast i en mangetydig latter. ”Kender? Jeg har kun truffet ham én gang. Den gang, du ved!”

”Nej, det ved jeg ikke.”

Kvinden så overrasket på hende. ”Hvor gammel er du egentlig?” Det var lige ved, at Vendelin svarede: Jeg fyldte atten i sidste uge. Men hun huskede bedstemoderens advarsel.

”Seksten.”

”Såh? Du ser ældre ud. Nå ja, så har du et par år tilbage endnu.”

”Til hvad?”

”Ved du ikke det?” Bondepigen standsede og så Vendelin ind i øjnene. ”Ved du virkelig ikke det? Herren til Sortemose har igennem århundreder haft et privilegium: At tage de unge jomfruer på deres bryllupsnat. Men ridder Gerhard ville ikke gå glip af nogen, så han bestemte: hver jomfru, der fyldte atten år.”

”Tage? Jeg forstår ikke.”

”Her kommer ingen pige uberørt til sin brudeseng,” sagde kvinden brutalt. ”Ridder Gerhard holder på sine privilegier.”

Vendelin vidste ikke ret meget om kærlighedens mysterier, men det, pigen sagde, gjorde hende ilde berørt. Til en vis grad kunne hun forstå, hvad pigen sigtede til, og hun blev pludselig dybt taknemmelig for, at bedstemoderen havde holdt hende skjult.

”Det går jeg aldrig med til!” sagde hun hurtigt.

”Hvad?” sagde pigen og spærrede øjnene op. ”Forstår du ikke, at det er en stor ære? Han er jo ridder og den mægtigste på hele øen!”

Et klagende fugleskrig var som et svar på Vendelins uro.

”Men det kan aldrig være rigtigt at gøre det sådan.” Og så tilføjede Vendelin lidt mere stille: ”Hvordan er han – ridderen?”

Pigen gøs. ”Du ved vist ikke ret meget! Det er klart, han er lidt ækel, men hvis du opfører dig godt, betaler han også godt for dig ...”

Min tante! tænkte Vendelin chokeret. Det var det, hun havde tænkt sig at gøre – sælge mig til Ridder Gerhard! Hvor viklede nattegræsset sig koldt om hendes bare fødder. Og hvor var vinden afkølende, som den sneg sig op under den slidte kjole!

Kvinden plaprede videre. ”Mange forældre overgiver med glæde deres datter til ridderen, for de får en rigelig belønning for smukke og føjelige individer. Mine forældre blev rige på mig,” afsluttede hun stolt. ”For ridderen var svært fornøjet med mig!”

Hun havde en snusfornuftig måde at anvende lange og fine ord på. ”Privilegium” og ”individer” ... ord, der passede dårligt i denne temmelig simple kvindes mund!

Vendelin syntes stadig mindre om hende.

Jeg skal nok holde mig væk i Tågeskoven, afgjorde hun i stilhed. Selv om jeg må indrømme, at det er en ret uhyggelig skov, så føles den faktisk som et fristed. Hellere her end hos ridderen!

”Men du har ikke svaret på, hvordan ridderen er.”

”Jeg troede, alle kendte til barbarerne på Sortemoseborgen. Ridder Gerhard er måske ikke den flotteste mand, jeg har set ...” Pigen fortsatte modstræbende. ”Helt ærligt var han ret modbydelig. En forædt og fordrukken gammel libertiner. Hans fedtede øjne gransker dig til mindste detalje, vurderer dig ... Det må være ydmygende for den, der ikke holder mål, men det må de jo bare finde sig i. Du behøver ikke at være bange, for du er jo næsten lige så smuk som mig.”

Det var godt for kvinden, at Vendelin ikke var klar over sine fortrin – ellers havde sammenligningen nok virket grotesk.

”Men de andre mennesker heromkring ... hvad siger de?” ville Vendelin vide.

”De finder sig selvfølgelig i det, ridderen er jo den fornemste, og det er jo kun naturligt, at han har førsteretten. Og ve den pige, der ikke er jomfru! Ja, det går ikke så meget ud over pigen som over den mand, der har vovet at tage det fra ridderen, som rettelig er hans, Det er ikke sket i ridder Gerhards tid, for han er alt for grusom til, at nogen ville vove sådan noget. Men jeg har hørt tale om ulykkelige mænd i gamle dage. Mænd som har ...”

”Jeg vil ikke høre det!” udbrød Vendelin og holdt hænderne for ørerne.

”Og det kommer heller ikke til at blive mindre grusomt,” fortsatte kvinden nu med sænket stemme og ikke uden skadefryd. ”Ridder Gerhard er gammel og udlevet, men hans sønner er om muligt endnu vildere.”

”Er der mange af dem?”

”Der var tre – og de forsøger, så godt de kan, at tage livet af hinanden. Måtte det bare lykkes,” sluttede pigen tørt. ”Slangeyngel!”

”Der var tre, siger du?”

”Ja. Kol den unge blev slået ihjel for nogle år siden. Da han forsøgte at forsvare sin mor, den stakkels fru Ingeborg.”

”Hvem ville han forsvare hende imod, og hvem slog ham ihjel?” spurgte Vendelin utilpas ved al denne råhed.

”Svaret på det første spørgsmål er ridder Gerhard. Hans far. Og hans bror slog ham ihjel.”

Vendelin lukkede øjnene. ”Det kan ikke være sandt!”

”Så kender du ikke pakket på Sortemoseborgen! Ja, jeg siger pakket, selv om de er riddere og riddersønner og alt muligt. Den ældste, han, som skal arve borgen og titlen, er Gorm den onde – han er sin far op ad dage, han har bare fået et hår mere af djævelen end han. Gorm den onde er selve den genfødte Satan!”

Vendelin stirrede vantro på hende, kunne ikke tro på al den ondskab. Nu vidste hun, hvad bedstemoderen havde forsøgt at beskytte hende imod.

Kvinden fortsatte. ”Og den tredje er den værste af dem alle. Han kaldes Varg den gale, og aldrig har han foretaget sig nogen fornuftig handling! Selv hans egen bror og forældrene er bange for ham! Det var ham, der slog Kol den unge ihjel.”

”Men Kol var altså den bedste af dem?” sagde Vendelin, der forsøgte at finde noget godt i alt dette skræmmende.

”Han havde nok mere af sin mors mildhed, ja. Men han var jo ikke voksen, så ingen ved, hvad han kunne have udviklet sig til. Hvis han havde fået lov at leve.”

”Finder sønnerne sig i det med faderen og jomfruerne?” spurgte Vendelin genert.

”Ja, Gorm skal jo overtage den ret, så han brokker sig ikke. Hvad Varg siger, er der ingen, der ved, for han omgås ikke folk. I lange perioder bliver han holdt indespærret. Nogen burde blande gift i hans mad!”

”Som du snakker!” gispede Vendelin og gjorde korsets tegn.

”Det bliver ikke første gang i historien, der blandes gift på den borg,” sagde pigen roligt.

Pludselig blev Vendelin opmærksom på, at de for længst var kommet ind i Tågeskoven. Hun havde lyttet med sådan en skrækblandet forundring til bondepigens beretning om Sortemoseborgen, at hun ikke havde lagt mærke til forandringen omkring dem.

Natten i sig selv var ikke mørk, men løvværket lukkede lyset ude. Skoven var blevet tættere rundt om dem, de gik tavse nu. Og nu mærkede Vendelin en underlig, fortættet stemning som af århundreders sejd, trolddom og besværgelser, der ligesom hang tilbage i lugten fra jorden og de skælvende blade. Mange lyde hørtes i skoven, hemmelig knitren af grene, der blev knækket, hastige skrig, der blev kvalt, listen af usynlige fødder. Gang på gang vendte hun sig skræmt af noget bag dem. Men hun så aldrig noget.

Bondepigen var endnu mere opskræmt end hun. Hele tiden spjættede hun og greb Vendelin i armen, og hendes øjne var runde af forskrækkelse.

Så standsede pigen brat.

”Tys!”

Vendelin lyttede. ”Heste?” hviskede hun. ”Heste i galop?” Hun hørte en hvisken fra kvinden, der nu mest snakkede for sig selv. ”... Ud til Gråmosehederne?”

Så hævede hun stemmen. ”Ind i buskene dér! Hurtigt!”

Kvinden var blevet rædselsslagen, hendes stemme var skærende.

De havde næppe nået at gemme sig, før fem ryttere i mørke kapper stormede forbi ud mod hederne. Hætterne på kapperne var trukket så langt frem, at ansigterne blev skjult. På et øjeblik var de forsvundet.

Vendelin rejste sig. ”Hvem var det?”

”Spørg ikke!” svarede pigen med skælvende stemme. Vendelin kunne næsten se, hvor bleg hun var, og hvordan hun korsede sig.

”Nu kan du selv finde resten af vejen,” sagde pigen. ”Bare følg stien og gå til højre, hvor den deler sig. Jeg må hjem nu.”

Før Vendelin havde nået at takke hende, var hun forsvundet. Lyden af hendes raske skridt døde hen.

Vendelin blev stående hjælpeløst midt på stien. Katten rørte på sig i sin kurv og miavede. Ville vel snart ud. Hun snakkede lidt med den, men særligt beroligende lød hendes skælvende stemme ikke.

Pludselig hørte hun, at endnu en rytter nærmede sig.

Mere nåede hun ikke at tænke, før en stor, sort hest brasede frem fra skoven. Men denne rytter havde hætten skubbet tilbage i nakken – i halvmørket fik hun et glimt af flagrende, kulsort hår og et par brændende øjne. Tænderne lyste i et rovdyragtigt grin. Den uvirkelige skikkelse syntes ikke at tage nogen notits af hende, den stormede bare lige frem, så hun måtte kaste sig til side, og alt, hvad hun fik, var et rask sideblik, som fik det til at løbe hende koldt ned ad ryggen. Kappen flagrede forbi, og så jog han videre og blev borte.

Vendelins hjerte hamrede. Det spøgelsesagtige syn havde fyldt hende med en ukendt ophidselse, som fik hendes krop til at ryste. Endnu en stund stod hun stille trykket ind til en træstamme, men der kom ikke flere ryttere. Så vovede hun sig ud på stien igen og skyndte sig videre.

Ikke længe efter stod hun ved en lille, ubeboet hytte, som lå skjult mellem de store bøgetræer.

Det blev en skræmmende nat. Det var så mørkt, at hun ikke kunne gøre andet end at famle sig hen til sengen og krybe ind under skindtæpperne, og hun følte det som en trøst, at katten hoppede op og lagde sig bag hendes knæ. Hun følte sig meget ensom, som hun lå på en dyne af stærkt duftende hø uden at ane, hvordan der ellers så ud i rummet. Hytten var mindre end hendes gamle hjem, men der lugtede rent og velholdt derinde. Døren havde hun omhyggeligt stænget ...

Tågeskoven var som et levende væsen. Også stilheden var trykkende, rugende og ligesom afventende – som om skoven forsøgte at udforske, hvem denne nye indtrænger var. Nu og da skar et langtrukkent skrig gennem skoven, og af og til kom der et dybt suk, næsten som et støn. Men det var vel bare kastevinde i træerne. Derimod hørte hun et par gange klaprende hove; ryttere på vej fra skovens inderste dyb ud mod heden. Da hun på den måde var blevet opskræmt til det yderste, indbildte hun sig også, at hun hørte en mumlende sang som bønner eller besværgelser dybt, dybt inde i skoven.

Så trak hun tæppet op over hovedet, så katten vågnede og hoppede ned, Og ingen lokkeråb kunne få den til at komme tilbage til sengen.

Men Vendelins tanker fløj videre. Hvilke hemmeligheder gemte Tågeskoven egentlig? Hvad var det med den, som gjorde, at en gammel kone kunne bo der uden fare, mens store, stærke mænd som riddere og krigere skyede den som pesten? Langt inde fra midten af skoven kom tavse ryttere som gengangere fra glemte tider – kom fra de onde magters tilholdssted for at vise sig ude på heden til skræk for menneskene.

Havde konen måske været troldkyndig? En af dem – en heks?

Vendelin drog et skælvende suk,

Farmor ... farmor var vel død nu, det var gået rask mod enden de sidste timer. Hun sørgede dybt og oprigtigt over den gamle og kære kvinde. Der havde kun været de to og dyrene, lige siden Vendelins forældre døde. Tanten boede en fjerdingvej derfra, og hun kom bare for at snage og bebrejde, så de besøg var ikke særligt velkomne.

Hvad skulle der blive af Vendelin nu? Hun var egentlig ikke bange for ikke at klare sig i livet, hun havde længe været selvstændig og vant til at tage ansvaret for sig selv og bedstemoderen. Men hun var ikke vant til at omgås mennesker, havde aldrig mødt nogen fremmede, og bare tanken om dem skræmte hende.

Og hendes eneste gemmested for dem var i denne uhyggelige skov, som hun altså måtte bo i, til sommeren var forbi.

Vendelin sank klumpen i halsen. At længes tilbage til tiden hos farmor var nytteløst, det vidste hun. Hun ønskede, at hun var trygt ude af ridder Gerhards område, men hans magt strakte sig tydeligvis uendeligt langt ud over hele øen – og hun havde ingen anelse om, hvor stor øen var, eller om hun til efteråret ville kunne finde færgen over sundet.

Hun syntes, at hun ikke kunne komme væk noget sted, at hun var fanget i en kæmpemæssig fælde, hvor ridder Gerhard bare kunne sænke sin jernhandske ned og gribe hende.

Og så var der denne brændende uro i hendes krop, denne længsel, som hun kun delvis forstod.

Den var blevet endnu hedere ved mødet med rytteren i skoven. Hans blik havde brændt sig ind i hendes sjæl og efterladt sig et svidende mærke. Selv om han kun var en genganger, var han alligevel den første voksne mand, Vendelin havde mødt – og synet af ham havde rystet hende.

Jeg har levet for ensomt, tænkte hun og lo, som hun lå under tæppet. En spøgelsesrytter fra Tågeskoven – han så uhyggelig ud, vild, vanvittig, og alligevel føler jeg et ophidsende ønske om at få ham at se igen, en glæde over, at han er her – jeg må være gal!

Et nyt skrig fra skoven fik hende til at lægge hænderne over ørerne.

2. KAPITEL

Skoven var anderledes om dagen. Bjørnemosset var så dybt, at Vendelin følte en længsel efter at kaste sig ned i det, få lov til at synke ned i alt dette mørke og bløde. Men det gjorde hun ikke, ville ikke ødelægge den smukke overflade. Derimod kunne hun ikke nægte sig den fornøjelse at stikke tæerne ned i mosset, klemme om de fugtige, svale planter og smile af lykke.

Og mens hun stod dér og kiggede ned på bjørnemosset og i tankerne lå der behageligt udstrakt med et nydelsesfuldt smil om læberne, huskede hun den vilde rytter fra natten igen – hvorfor vidste hun ikke.

Solen glitrede et sted oven for trækronerne og sendte strålebundter ned på mosset. Vendelin trak den stærke skovduft ind i et dybt åndedrag. Ved højlys dag som nu var det et dejligt sted.

Hytten var temmelig forfalden, men nu var det jo også kun en gammel kone, der havde boet der, hun havde vel ikke haft kræfter til så meget. Vendelin ledte i smug efter tegn på hekseri, men fandt ingen, og det var hun virkelig glad for. Katten fulgte med overalt, hvor hun gik, den inspicerede sit nye rige og virkede tilfreds. Der var mange spændende kroge både i hytten og i udhuset og måske også et og andet musehul. Og småkryb i skoven ... som længe havde været den rene idyl uden en kat i nærheden. Der manglede egentlig ikke så meget til husholdningen, så Vendelin behøvede ikke at sørge for besværlige nyanskaffelser. Men nogen have fandtes der ikke længere, agerkål- og kålrabimarken var overgroet af brændenælder, og ingen blomster voksede rundt om huset. Vendelin havde altid været glad for blomster, og hun savnede sit lille bed derhjemme, hvor hun havde plantet margueritter og hybenroser og kodrivere. Alt det skulle hendes tante vel overtage nu.

Da hun havde fået tørret støv og døde fluer af inde og fået hytten, som hun ville have den, lukkede hun den og begav sig ud på vandring, ville se, hvor den anden sti førte hen. Hun var ikke bange nu i dagslyset, kun nysgerrig. Og særligt langt ind i det farlige havde hun sandelig ikke tænkt sig at gå.

Vendelin havde en egen evne til at opleve alting stærkt og intenst – som et barn, der endnu ikke har fået ødelagt sin livsglæde. Alle hendes følelser, tanker, instinkter og drifter var dybe og ofte opslidende. Men netop nu nød hun uhæmmet alt det nye i skoven, hun lo af lykke over at høre en sangfugl i træerne og strakte hænderne ud, strakte hver eneste sene i dem helt ud til fingerspidserne med en dorsk, klukkende latter – og så igen nattens vilde ryttere for sig. Med en heftig udånding tog hun armene ned igen. Skulle hun aldrig få de spøgelser ud af tankerne?

Til at begynde med var den ukendte sti bred, hun passerede en kilde, hvor den gamle tydeligvis havde hentet sit drikkevand, og siden mørknede det omkring hende. Stien blev smallere, træerne blev ældre og mere knudrede, skoven mere stille og skræmmende. Og så delte stien sig igen i to.

Egentlig var det ikke så vanskeligt at vælge. Den ene sti svandt bort under et hav af urgamle træer – det virkede ikke, som om et menneske nogen sinde havde forsøgt at tynde ud eller tæmme skoven der. Det var som en mørk grotte, der førte ind i hemmelighedsfulde dyb – farlige for en ung pige at begive sig ind i og udforske. Skovens hjerte, tænkte Vendelin og blev grebet af en ukendt angst. Derinde ... Der hviler den hemmelighed, som Tågeskoven har skjult og ruget over i århundreder.

Den anden sti virkede mere brugt, og der var en vis stil over skoven der – ingen døde grene lå i mosset, ingen forkrøblede træer vansmægtede i de stores skygge.

Hvem kunne mon have passet denne del af skoven? tænkte hun.

Vendelin gik den vej og kastede et ængsteligt blik over skulderen mod det onde, tavse mørke. Hun havde ikke gået ret længe, før det lysnede omkring hende, og hun standsede overrasket. Et lille, vidunderligt smukt hus lå dér i lysningen. Hvidt med mørkt bindingsværk og stråtag og en have overstrøet med blomster. Nogle store og røde – som Vendelin gik ud fra, var roser, for de lignede hybenblomsterne – slyngede sig op over væggene bag nogle stolte, intenst blå, der stod som lys mod den hvide væg. Farvestrålende bede og grønne græstæpper strakte sig helt ned til en doven elv.

Hun stod stum af forbavselse – og beundring. Noget så smukt havde hun aldrig set, og hendes små, fattige vildblomster hjemme i bedstemors have forekom hende med ét at være ynkelige tjavser.

Hendes blik gled ned til elven, og hun smilede lidt for sig selv. ”Tågeskoven.” Mere mystisk var det altså ikke. Hvis denne elv slyngede sig gennem hele skoven, var det ikke så underligt, at tågen sneg sig op mellem træerne både tidligt og silde.

Men hvem boede i dette utrolige hus?

”Du får kun en eneste nabo, Toke, krøblingen. Ham kan man spytte på, så meget man vil ... Skulle ikke undre mig, om han snakker med træerne ...”

Vendelin fik en klump i halsen. En gammel mand med sådan en skønhedssans ... Ikke så sært, han gemte sig for menneskenes dumhed og ondskab.

Hun var ikke mere bange for sin eneste nabo. Uden at tøve længere gik hun hen og bankede på døren.

Ingen svarede. Uendeligt forsigtigt, som om hun gjorde sig skyldig i helligbrøde, strøg hun rosernes kronblade forundret over den silkeagtige blødhed, granskede de andre blomster, som stod op ad væggen og besluttede med det samme, at hun selv engang ville have en have som denne.

Men ak, hvordan skulle hun kunne få det?

Med sorg forlod hun det vidunderlige sted med sanserne fyldt til randen af alle skønhedsindtrykkene. Endnu en gang vendte hun sig og følte det, som om hun var ved at kvæles af lykke over, at noget så fuldkomment kunne være til.