Nattens tårer

Sandemoserien 2

Nattens tårer

© Margit Sandemo, 1978

Originaltitel: Nattens tårar

© Jentas A/S, 2008

Oversætter: Tine Hovgaard Jørgensen

Omslag: Jentas A/S

Produceret i ePub: Jentas A/S, 2011

ISBN 978-87-7107-173-3

Alle kontrakter og aftaler vedrørende værket, oversættelsen, redaktionen, omslaget, illustrationen og e-bogsproduktionen er ejet af © Jentas A/S.

Alle rettigheder forbeholdes.

Mekanisk, elektronisk eller fotografisk gengivelse af denne bog eller dele heraf er uden forlagets skriftlige samtykke forbudt ifølge gældende dansk lov om ophavsret.

1. KAPITEL

Sjur Steinebråten ... Frem af mindernes verden steg det navn, jeg egentlig aldrig havde glemt. Nu blev det nedladende kastet mod mig af den mand, jeg antagelig skulle gifte mig med en dag. Jeg følte et heftigt vemod i mit bryst. Sjur! Så længe siden og alligevel – som var det i dag! Billederne steg frem foran mig – af hans næsten overjordiske godhed, af menneskers uforstand og af min egen ynkelige fejhed. Åh, vi havde haft vores egen verden af skønhed, en verden som ingen andre fandt frem til, kun Sjur og jeg. Han gav mig nøglen til et hemmeligt land, men jeg var ikke et hak bedre end de andre – dem, som jeg foragtede.

Den første gang jeg så Sjur, var han elleve år. Selv var jeg otte. Vi var netop flyttet til Sletto, og jeg følte mig forladt og forrådt af alle. Hvem kunne dog trives på sådan et sted? Det var fladt og stormfuldt med sterile gader og huse på rad og række. Alle mine kammerater havde jeg måttet forlade i min elskede fjeldbygd, og dem, jeg mødte her, som var på min alder, virkede snobbede og negative. Det vigtigste for dem var at virke overlegent ligegyldige. De ville for enhver pris få enhver, der troede, han eller hun var noget, ned på jorden igen. Jeg troede absolut ikke, at jeg var noget, men jeg fik alligevel deres mentalitet at føle, en dag jeg kom gående med min lillebror. Han havde fået en stor, rød ballon, som vi havde sat fast på hans jakke. På hjørnet stod slænget, en håndfuld unger på min egen alder.

– Sikken en grim ballon, råbte den ene af dem.

Jeg svarede ikke, smilede bare kejtet for at vise min venlighed.

– Hvad glor du på? lød en anden spydig stemme. – Har din mor syet dit tøj af gulvklude?

Jeg blev både vred og skuffet. Der var intet galt med vores tøj. Det lignede ikke ret meget deres uniformslignende beklædning, og det var vel det, der ikke blev tolereret.

De kom nærmere, og jeg begyndte at føle mig truet.

– Du behøver ikke at bilde dig selv ind, at du har pænt hår, sagde en pige surt.

– Nej, det er grimt, supplerede en anden.

Nu begyndte jeg at forstå deres terrormetoder, så jeg forstod, at mit hår måtte være noget at være stolt af. Egentlig var de ganske nemme at gennemskue, men deres fjendtlige holdning sårede mig alligevel.

– Hvad hedder du? Det var en spinkel pige, som spurgte.

– Taran, svarede jeg og smilede svagt. – Det er et gammelt slægtsnavn fra Valdres.

Det udløste en rungende lattersalve.

– Årh, blæs dog på de bondeunger, sagde en anden pige. – Vi driller Sjur i stedet for.

Først da fik jeg øje på en dreng, der havde stået på afstand og betragtet os. Ved pigens ord sprang han tungt og klumpet nogle skridt baglæns, men så tøvede han og stoppede, som om han pludselig kom til at huske på sin mors formaning om, at han skulle lege med de andre børn.

– Hej, Sjur, råbte en dreng. – Gå hen til kiosken for mig, og så køber du kys for halvtreds øre.

– Og en is, sagde en anden.

– Og et pornoblad til mig, råbte en tredje rungende.

Sjur stod der med hænderne på ryggen og så ulykkelig ud. Jeg havde ondt af ham. Slænget hikstede af latter.

– Sjur, Sjur, trist og sur! Vi binder ham i halen og sætter ham i bur, sang de under latter og skrål.

Jeg havde lyst til at gribe ind og bede dem om at lade ham være i fred, men en otte år gammel pige ville ikke have noget at skulle have sagt. Desuden var jeg for fej. Jeg lod, som om jeg var ligeglad.

Et øjeblik mødte jeg Sjurs blik. Hans øjne var store, ulykkelige og uforstående. Jeg vendte mig brat, trak i lillebrors hånd og skyndte mig hjem.

Det var vanskeligt for mig at få kontakt med dette slæng. Min dialekt, mit tøj og mine lege, alt fandt de fejl ved, og det lod de mig tydeligt få at vide. Jeg holdt mig mest for mig selv og begyndte at grue for, når skolen skulle begynde.

Men efter at jeg havde fået et indblik i Sjurs verden, forstod jeg, at der var nogen, der havde det værre end jeg.

Jeg var gået uden for Sletto en dag, ud til en lille skov. Pludselig var jeg lige ved at snuble over en dreng, lidt større end mig. Jeg stoppede brat og så på ham. Han sad på hug og fodrede et egern med brødstykker. Men jeg havde nok skræmt egernet, for det forsvandt, og ærgerlig rejste drengen sig. Det var Sjur.

– Undskyld, hviskede jeg brødebetynget. – Jeg havde ikke til hensigt at skræmme det.

– Det kommer tilbage, fik han usikkert frem. Han var nok ikke vred alligevel. – Det kommer herhen hver dag.

Jeg så på ham. Han var stor og klumpet med lyst, renvasket hår og verdens rareste og sørgeligste øjne. Han var blevet helt rød i hovedet, og det så ud, som om han bad om undskyldning for at være kommet i vejen for mig.

– Hvad hedder du mere end Sjur? spurgte jeg nysgerrigt.

Først ville han ikke svare. Han stod med sænket hoved og smuldrede brødet til ingenting.

– Sjur ... trist og sur, hviskede han til sidst med skælvende stemme. – Det er ganske morsomt, er det ikke? Han forsøgte sig med en latter, som for mig lød tør og temmelig glædesløs.

– Men ... hvad er dit efternavn? Jeg ville ikke give mig.

– Steinebråten, hviskede han usikkert. Han spurgte ikke efter mit navn, så jeg sagde det ikke.

– Har du flere egern? spurgte jeg ivrigt.

– Om vinteren, så ja, svarede han. – Og så har jeg fugle, mange fugle, som også får mad af mig.

– Bor de heromkring? spurgte jeg så. Det her interesserede en lille pige.

Det begyndte at gå op for ham, at jeg ikke gjorde nar af ham, og han blev rigtig ivrig, ja, så ivrig, at han begyndte at stamme.

– Jeg ... jeg har ... har også en kat, sagde han. – Vil ... vil du se? Den har unger.

– Åh, ja! jublede jeg.

Han snarere løb end gik foran mig ud af skoven og hen til nogle huse, der lå lige i nærheden. Det var en beboelse, der bestod af gamle huse. De var misligholdte, og jeg kunne ikke lide dem. Sjur løb ind i en baggård, og jeg fulgte efter ham. Der lugtede fælt. Der var mange bulede skraldespande derinde, og der hang vasketøj på kryds og tværs. Han åbnede en kælderdør og gik foran mig derind.

Længst inde i en mørk krog havde han en gammel kasse med et tæppe i. Nede i den lå tre yndige kattekillinger. Moderen var tydeligvis på jagt. Ja, dette var nok et ypperligt jagtområde for en kat. Ungerne var netop tilpas store, syntes jeg. De var så smukke! Som små duntotter vaklede de usikkert omkring i kassen.

– Åh, hviskede jeg andægtigt.

– Du må godt få en ... hvis du vil, sagde Sjur usikkert og kiggede prøvende på mig.

– Åh, ja! råbte jeg. – Du er så flink!

Det blev en vidunderlig eftermiddag dernede i kælderen. Vi legede med kattekillingerne, og jeg fandt ud af, hvilken en jeg ville have, en spraglet en, som så ud til at være ensom. Den holdt sig mest for sig selv. Jeg tabte mit hjerte fuldstændigt til den. Sjur havde allerede døbt den. Klumpen havde han kaldt den, og lidt tvivlende godkendte jeg navnet.

Jeg kom for sent hjem til aftensmad den dag. Jeg havde glemt tiden. Jeg råbte begejstret, at jeg havde fået en kattekilling, da jeg kom hjem, men at det endnu var for tidligt at tage den fra moderen. Men mor sagde nej, og far sagde nej. Jeg græd og bad, men til ingen nytte. Svaret var nej! Jeg var forfærdeligt skuffet.

Vi legede ofte med kattekillingerne, Sjur og jeg. Han var en hyggelig dreng, flink og venlig mod alle og særligt mod dyr, for dem elskede han. Jeg var vel dengang for lille til at forstå hans forhold til omverdenen. Men jeg ved, at jeg svigtede ham. Er par af pigerne i slænget havde utroligt nok tilladt mig at gå med dem i biografen. Jeg må nok tilføje, at det var mig, der betalte. Indimellem legede vi også med min bold. Og hvis Sjur dukkede op, kastede slænget sig over ham som altid. De stillede ham de mærkeligste spørgsmål, som han prøvede at besvare, men han blev hele tiden gjort til grin. Og mig – jeg havde ikke mod og styrke nok til at tage hans parti. Jeg ville sandelig gerne, men jeg turde ikke. Jeg har ingen undskyldning for det, andet end at jeg kun var otte år. Jeg var aldrig med til at drille ham. Jeg stod bare der, hørte og så alt det onde, han blev trukket igennem, og det knyttede sig sammen til en ond knude inden i mig. Jeg græd mig ofte i søvn bagefter.

En dag fortalte han mig om elgene. Han kendte til en lille, halvt overgroet lavning i skoven. Der plejede elgene at komme, fortalte han. Med skrækblandet iver bad jeg om at måtte se dem. Da lyste hans brune ansigt op.

– Jo, det må du vel gerne, sagde han. – Men så skal du være tidligt oppe. Han sagde det på en måde, som fortalte, at han tvivlede på, at nogen virkelig ville stå op så tidligt for at se dem. – Senest klokken fire!

Den nat sov jeg slet ikke. Jeg havde intet vækkeur, og jeg var bange for at sove over mig. Allerede klokken tre var jeg oppe og klædt på.

For ikke at vække nogen klatrede jeg ud gennem mit vindue. I det uvirkelige morgengry løb jeg gennem de mennesketomme gader ud til skoven og det sted, hvor vi havde aftalt at mødes.

Sjur var der allerede, og han lyste op ved synet af mig. Måske havde han ikke troet, at jeg ville komme?

Uden et ord gik vi gennem skoven, som nu var fuld af fuglesang. Jeg havde aldrig været oppe så tidligt før, og det virkede helt troldagtigt på mig.

Sjur standsede foran en lysning.

– Se, sagde han lavt og pegede.

Jeg havde måske ventet at finde elge der og rykkede hastigt om bag et træ, men jeg forstod snart, at det ikke var elge, han havde peget på. Engen lå aldeles urørt. Over græs og blomster lå et glitrende sølverdække af dug, som fremhævede spindelvæv og tynde, små græsstrå.

Jeg blev stående helt betaget, mærkede, at jeg fik tårer i øjnene, men brød mig ikke om det. Jeg havde lært, at man ikke behøvede at skamme sig over noget over for Sjur. Han tog alting meget naturligt. Med lav stemme, som om han ikke ville forstyrre naturen, sagde han:

– Jeg hørte engang i radioen, at duggen kaldes for nattens tårer. Var det ikke smukt? Nattens tårer ...

– Jo, hviskede jeg, mens jeg krampagtigt sank en klump i halsen.

– Kom, vi går videre, hviskede han og rakte hånden ud imod mig. Jeg tog den straks.

Som ved et fælles indfald gik vi rundt om engen. Ofte, når man ser en ren overflade af nyligt faldet sne for eksempel, får man lyst til at løbe ud på den, men dette var for smukt at ødelægge, syntes vi.

Lidt efter var vi fremme ved lavningen i skoven. Der var et gammelt raftehegn. Gudskelov for det, tænkte jeg. Vi gemte os bag det. Gennem sprækkerne så vi ud over lavningen. Jeg var ivrig og utålmodig.

Jeg stå de majestætiske dyr straks, de kom ud i lavningen. Der var mange. Nå ja, da jeg talte, var der ikke flere end fire, men det virkede enormt. De var så overvældende. Der var en elgtyr, en elgko og to ganske store kalve. De græssede alle roligt. Nu og da løftede tyren hovedet for at se, om alt var i orden.

Sjur stak pegefingeren i munden og holdt den op.

– Hvorfor gør du det? hviskede jeg nysgerrigt.

– Jeg mærker, hvordan vinden blæser, sagde han alvidende. Ja, han kunne alt. Jeg gjorde ligesådan og mærkede en kold iling på den ene side af fingeren.

– Vinden blæser væk fra dem, konstaterede Sjur. – De kan ikke mærke lugten af os.

– Jamen, lugter vi da så slemt? Jeg forstod ikke helt.

– Om vi gør, sagde han. – Lugten af mennesker betyder fare for dyrene.

– Men vi er jo bare rare, sukkede jeg bedrøvet.

Han sendte mig et sorgfuldt blik, men svarede ikke.

Vi lå længe og kiggede på de smukke dyr. De bevægede sig graciøst og stolt. Men til sidst gav Sjur mig et blik og et tegn, som betød, at vi skulle gå tilbage. Forsigtigt smøg vi os derfra.

På hjemvejen smøg jeg min hånd ind i hans og sagde bedende:

– Sjur, kan du ikke hjælpe mig i skolen? Jeg er så bange for at begynde der, og de andre vil ikke lege med mig.

Han tog et fast greb i min hånd og sagde stille:

– Det ville jeg gerne have gjort, Taran, men jeg skal ikke gå der til efteråret. Jeg skal begynde på en specialskole.

– Åh, sagde jeg imponeret. – Er du så dygtig?

– Nej, svarede han ganske simpelt. – Jeg er dum. Jeg må ikke gå flere år om. Jeg forstår ikke det der i bøgerne. Jeg tror, at jeg forstår det, og så bliver det alligevel forkert. Men han lyste op, da han fortsatte: - Men jeg er dygtig med mine hænder.

– Jamen ... Jeg forstod det ikke helt. – Du er da så klog?

– Jeg ved måske nok en del, sukkede han. – Men det går ikke så godt i skolen. Jeg så op i hans rene, troskyldige øjne. De var så blå som den lille blomst, der vokser i græsset. Han havde hvide, stærke tænder, som blev blottet, når han lo, men han lo sjældent med virkelig glæde. Det lyse hår var så solbleget, at det næsten var hvidt.

– Der er stadig længe til, at skolen begynder, sagde han opmuntrende.

Jeg nikkede halvt trøstet og lidt fattig indeni.

Ingen havde opdaget, at jeg havde været borte, og jeg fortalte aldrig nogen om den morgen. Den var et helligt minde for mig, et minde om et eventyr. Ja, alt havde været så smukt, som jeg troede, det kun kunne være i eventyrene, en slags forhekset verden.

Men vi havde noget andet til fælles også, Sjur og jeg. Jeg opdagede det en dag, jeg sad i skovkanten og fortalte eventyr for lillebror. Det var mor, der havde lært mig alle de eventyr, jeg kunne, men hun sagde, at jeg fortalte dem med langt større indlevelse.

Sjur kom, mens jeg sad der og fortalte, og han satte sig ned hos os og blev siddende og lyttede med store øjne. Da jeg var færdig, spurgte han pænt, om jeg ikke kunne fortælle et til. Og sådan begyndte det. Jeg fortalte siden hen lige så ofte eventyr for Sjur som for lillebror. Jeg kunne faktisk bedre lide at fortælle for Sjur, for han var en ivrig lytter. Jeg opdigtede også mange eventyr. Det kom ligesom af sig selv, når jeg først var begyndt. Åh, jeg elskede disse stunder. Både jeg og Sjur levede os helt ind i handlingen og kunne både græde og le, som handlingen udviklede sig.

En dag kom jeg hen til Sjur og var helt på grådens rand. Mor havde været lidt dårlig og havde skrantet en tid, og nu havde hun ligget på sygehus i tre uger. Jeg havde ikke taget det så tungt, for jeg vidste jo, at hun ville komme tilbage til os. Men denne dag blev alt forandret. Jeg sad sammenkrøbet hos Sjur og stortudede, mens han prøvede at trøste mig.

– Jeg hørte, at de sagde, hun skulle dø, hikstede jeg. – Jeg vil ikke have, at hun skal dø, Sjur! Hun er så sød, og jeg holder så meget af hende.

– Så, så, Taran, trøstede Sjur med tårer i øjnene.

– Hun forsøgte virkelig at klare arbejdet på gården i Valdres, fortsatte jeg jamrende. – Men det gik ikke, og hun troede, at vi ville få det godt her, for far var så dygtig og havde gjort nogle opfindelser, men alt er gået galt. Hun trives heller ikke her, og jeg kan ikke lide den dame, der kommer og ordner huset og passer lillebror og mig, og jeg kan ikke lide, at hun ligger i mors seng! Jeg vil være hos dig, Sjur! Og jeg vil have, at mor skal komme hjem! Ellers løber jeg væk!

Sjur var måske nok ikke noget lys i skolen, men han forstod sig på dem, der led nød. Hans hænder strøg mig varsomt, og han hviskede:

– Lille Taran, hun kommer nok hjem igen. Og jeg vil altid være hos dig. Du kan komme til mig, når som helst du vil, når du har det vanskeligt, eller når du er lykkelig. Jeg vil dele alt med dig.

Så trygt var der hos Sjur.

Og underet skete. Mor kom hjem igen, og hushjælpen forsvandt. Jeg fortalte aldrig mor om hendes lån af sengen. På en eller anden vis forstod jeg, at hun ikke ville blive glad for det.

Jeg var lykkelig igen. Derfor ramte katastrofen så meget desto hårdere. En morgen da jeg vågnede, fortalte far grådkvalt, at mor var borte for altid. Hun var død i løbet af natten.

Jeg stod ikke op den dag, og far lod mig ligge. Han var næsten forskrækket over, hvor hårdt jeg tog tabet. Og så fortalte han mig, at vi skulle flytte. Han havde fået nye muligheder i en by i det sydlige Norge. Der var der meget pænere og mere triveligt, fortalte han trøstende. Først senere forstod jeg, at det var sladderen, der havde fået ham til at flygte fra Sletto. Men dengang var jeg bare lettet. Jeg havde så mange triste minder fra den korte sommer der, og Sjur ville jo heller ikke være der, når skolen begyndte, og så ville jeg ikke have nogen at holde mig til.

Sjur, ja! Den dag vi skulle rejse, så jeg pludselig hans ansigt for mig. Alt havde bare været sorg, besvær og kaos, fortvivlelse og lettelse oven i hinanden, så jeg havde ikke fået tid til at snakke med ham. Jeg havde bare fået et glimt af ham under begravelsen, men da havde jeg ikke kunnet snakke med ham.

Nu løb jeg hen til hans hus, men han var ikke hjemme. Så alt, hvad jeg kunne gøre, var at bede hans mor hilse ham fra mig. Jeg forklarede stammende om flytningen.

Hans hjem var rent og pænt, men hans mor så udmattet ud, syntes jeg.

– Du må være Taran, sagde hun med et smil, for jeg havde selvfølgelig ikke præsenteret mig. – Kom ind.

– Jeg har desværre ikke tid, svarede jeg, nervøs over at blive opholdt længere end nødvendigt i Sletto. – Vi skal lige straks rejse.

– Hvor er det synd, at du skal flytte, sagde hun med oprigtighed i stemmen. – Og det er virkelig synd, at Sjur ikke er hjemme nu. Han kommer til at blive så ked af det. Jeg må have lov at takke dig for alt, du har gjort for ham.

– Jeg? Min samvittighed var sort som kul, så jeg forstod ikke, hvad hun mente.

– Du har været hans ven, fortsatte hun. – Det er mere, end hvad han nogensinde før har haft.

Jeg sank noget, og sank igen. Jeg var jo bare otte år, så jeg sagde dumt: - Hils ham! Så styrtede jeg ud af huset.

Ude på trappen vidste jeg nøjagtigt, hvad jeg skulle have sagt. Jeg skulle have fortalt om Sjurs venlighed mod mig, om hvor fint et menneske, han var, og om hvor meget, jeg holdt af ham. Jeg ville give ham noget. Jeg vidste ikke hvad, men jeg vovede ikke at gå tilbage.

* * *

Årene gik, og jeg slog mig til ro i kystbyen i Sydnorge. Jeg fik en god uddannelse og havde planer om at blive fysioterapeut. Kontakten til far var heller ikke dårlig. Han havde en lille fabrik med livredningsudstyr, som han langsomt, men sikkert arbejdede op til et lønsomt foretagende. Han gik helt op i arbejdet og havde blot lidt tid til at tage sig af lillebror Kåre og mig. I begyndelsen havde vi haft hjælp i huset, men efterhånden som jeg voksede op, overtog jeg husholdningen. Nå ja, det var i grunden ganske enkelt. Far spiste for det meste ude, og Kåre og jeg havde udviklet en rationel måde at leve på. Der lå en brødskive ved bænken i køkkenet om morgenen, og ellers fandt vi selv mad efter behov. Det var kun aftensmaden, jeg omsorgsfuldt lavede, og som vi spiste sammen.

Jeg havde indtryk af, at far undgik mig. Selvfølgelig havde han damer på besøg af og til, nogle gange om natten, og nogle gange holdt han sammen med en over længere tid, men det behøvede han da ikke at skamme sig over. Det gjorde han vel måske heller ikke. Nej, jeg tror snarere, grunden var, at han huskede den gang, hvor jeg havde fundet hushjælpen i mors seng, mens hun var på sygehuset. Mine uforstående øjne og sladderen, som opstod bagefter, må have givet ham et chok.

Men jeg klarede mig fint alligevel. Jeg havde en masse venner, og fritidsproblemer havde jeg aldrig, tværtimod. Ofte drømte jeg om at kunne have en hel aften helt for mig selv.

Pludselig en dag kom jeg til at tænke på, at jeg faktisk havde været mere eller mindre fast sammen med Inge Asp i et helt år. Jeg blev faktisk lidt overrasket over den opdagelse. Det var et sådant forhold, som man faktisk næsten ikke mærkede, eller rettere sagt ikke følte. Vi mødte bare hinanden regelmæssigt et par gange i løbet af ugen og også andre gange, hvis det passede. Vi gik på konditori, på kunstudstillinger, til fest eller til et selskab, engang imellem også i biografen. Inge Asp var en meget energisk, ung advokat med kometkarriere og alle de fortrin, en ung pige kan ønske sig hos en mand. Han havde sovet hos mig nogle gange, uden at det nogensinde havde rystet mine grundvolde. Af og til så vi ikke hinanden i et par måneder, men det spekulerede jeg aldrig over, og om han mødte andre på de tidspunkter, spurgte jeg aldrig om. Han var en rar mand, som jeg trivedes sammen med. Han havde spurgt et par gange, om vi ikke lige så godt kunne flytte sammen, men jeg havde aldrig taget ham alvorligt, men når jeg tænkte på det, så hvorfor ikke? Jeg er ikke en af de varmblodige, som forelsker sig hovedkulds. Jeg tror ikke på en ’alt eller intet’-kærlighed. Den findes ikke. Inge Asp er all right, og vi passer godt sammen. Det er hovedsagen.

Han er en pæn fyr, høj med mørkt, krøllet hår og drillende, brune øjne. Charme og humor har han til overflod. Jeg kan nok ikke undvære ham. Han siger altid, at jeg er usædvanlig smuk, har en krop, som ethvert mandfolk tænder på, og et hår, som lyser som guld. Jeg bliver lige glad og taknemmelig, hver gang jeg hører det. Hvilken kvinde vil da ikke gerne høre sådan noget? Men jeg bliver også lidt forundret og ser jo godt, at han lægger lidt til. Ens eget udseende kan man ikke rigtigt bedømme selv. Jeg har blågrønne øjne og heldigvis lange øjenvipper. Min hud er nok også fin, men pokkers besværlig. Den tåler ingenting, ikke sol, ikke kulde, ikke almindelig sæbe, og jeg får udslæt af en masse madvarer.