Denne e-bog er ophavsretligt beskyttet materiale og må ikke kopieres, reproduceres, overføres, distribueres, leases, udlånes, offentligt fremføres eller anvendes på nogen måde, med mindre forlaget udtrykkeligt skriftligt har tilladt det og vilkår og betingelser er aftalt. Enhver anvendelse i strid med denne bestemmelse, kan være en direkte overtrædelse af forfatterens eller forlagets rettigheder og kan medføre erstatningskrav.

Route 66-morderen af Becky Masterman

Som ung FBI-agent var Brigid Quinn den perfekte lokkemad for seriemordere – slank og blond, tilsyneladende et let bytte. Men da hun bliver ældre, må hun finde en afløser, en protege, som kan tage hendes plads. Hun træner en nyuddannet agent op og bruger hende som madding. Og alt går efter planen … lige indtil Route 66-morderen finder maddingen, tager den – og myrder den unge agent.

Mange år senere kæmper Quinn stadig med det faktum, at hun har en ung kvindes liv på samvittigheden. Hun har trukket sig tilbage og forsøger at falde ind i rollen som pensionist i forstæderne – indtil det en dag banker på døren. Den unge kvindes lig er endelig blevet fundet, og morderen er blevet pågrebet. Quinn drages ind i sagen, og jo mere hun finder ud af om morderen, desto mere overbevist bliver hun om, at de har fanget den forkerte.

”En stor fryd at læse. Spændende og intelligent … og sikke et sprog.” 

Gillian Flynn, forfatter af Kvinden der forsvandt

”Hæsblæsende … voldsom … nervepirrende … Becky Masterman viser her, at hun mestrer genren til fuldkommenhed og skjuler vigtigt bevismateriale på det mest usandsynlige sted – lige for øjnene af os. Men på intet tidspunkt kommer læseren foran Brigid i opklaringsarbejdet i denne udspekulerede krimi.”

The New York Times.

”En fantastisk debut.”

Publishers Weekly

”Brigid er en fremragende hovedperson med evner, som er højst usædvanlige for en pensionist … læsere af Lisa Gardner og Tess Gerritsen vil elske denne bog.”

Booklist

Kolofon

Tess Gerritsen

Kirurgen

Originalens titel: The Surgeon

Copyright © Tess Gerritsen, 2001

Copyright © Katrin Agency, 2015

Oversætter: Anne Mette Poulsen

Redaktion: Eva Birklund Andersen

Illustration: Koitz Animation & Graphics

Omslag: Jentas A/S

ISBN 978-87-7107-338-6

Alle kontrakter og aftaler vedrørende værket, oversættelsen, redaktionen, omslaget, illustrationen og ombrydningen er ejet af © Katrin Agency.

Alle rettigheder forbeholdes.

Mekanisk, elektronisk eller fotografisk gengivelse af denne bog eller dele heraf er uden forlagets skriftlige samtykke forbudt ifølge gældende dansk lov om ophavsret.

Published by agreement with Licht & Burr Literacy Agency, Denmark on behalf of Jane Rotrosen Agency, LLC.

Tak

Jeg skylder en særlig tak:

Til Bruce Blake og kriminalassistent Wayne B. Rock fra Boston Politi og til Chris Michalakes, M.D., for deres tekniske assistance.

Til Jane Berkey, Don Cleary og Andrea Cirillo for deres hjælpsomme kommentarer til det første udkast.

Til min redaktør, Linda Marrow, for nænsomt at vise mig vej.

Til min skytsengel, Meg Ruley (alle forfattere har brug for en Meg Ruley!).

Og til min mand, Jacob. Altid til Jacob.

Forord

I dag finder de hendes lig.

Jeg ved, hvordan det vil ske. Jeg kan se det levende for mig – rækkefølgen af begivenheder, der vil føre til opdagelsen. Klokken ni vil alle de fisefornemme damer hos Kendall and Lord’s Travel Agency sidde ved deres skriveborde og med elegant manicurerede fingre taste løs på computertastaturerne, mens de bestiller et krydstogt i Middelhavet til mrs. Smith, en skiferie i Klosters til mr. Jones. Og til mr. og mrs. Brown noget anderledes i år, noget eksotisk, måske Chiang Mai eller Madagaskar, men ikke noget alt for primitivt; næ nej, eventyr skal frem for alt være bekvemt. Det er Kendall and Lord’s motto: ’Bekvemme eventyr’. Det er et travlt rejsebureau, og telefonen ringer ofte.

Der vil ikke gå lang tid, før damerne opdager, at Diana ikke sidder ved sit skrivebord.

En af dem vil ringe til Dianas hjem i Back Bay, men telefonen vil kime uden at blive besvaret. Måske er Diana i brusebad og kan ikke høre den. Eller hun er allerede taget af sted på arbejde, men er sent på den. Adskillige helt igennem harmløse undskyldninger vil falde den, der ringer, ind. Men som dagen går, og gentagne opringninger forbliver ubesvarede, dukker andre og mere foruroligende muligheder op.

Det er sikkert bygningens ejendomsinspektør, der lukker Dianas kollega ind i lejligheden. Jeg kan se ham rasle nervøst med nøglerne, mens han siger: ”Du er hendes veninde? Og du er sikker på, at hun ikke vil have noget imod det? For jeg bliver nødt til at fortælle hende, at jeg har lukket dig ind.”

De går ind i lejligheden, og kollegaen kalder: ”Diana? Er du hjemme?” De begynder at gå hen ad gangen, forbi de elegant indrammede rejseplakater; ejendomsinspektøren går bag ved hende og holder øje med, at hun ikke stjæler noget.

Så kigger han ind ad døren, ind i soveværelset. Han får øje på Diana Sterling, og nu er han ikke længere bekymret for noget så ubetydeligt som tyveri. Han vil bare ud af lejligheden, inden han kaster op.

Jeg ville gerne være der, når politiet ankommer, men jeg er ikke dum. Jeg ved, at de vil iagttage alle biler, der sniger sig forbi, hvert et ansigt, der stirrer fra forsamlingen af tilskuere på gaden. De ved, at min trang til at vende tilbage er stærk. Selv nu, mens jeg sidder på Starbucks og ser dagen lysne uden for vinduet, kan jeg mærke værelset kalde på mig. Men jeg er som Odysseus, sikkert fastsurret til min skibsmast, mens jeg længes efter sirenernes sang. Jeg vil ikke blive knust mod klipperne. Den fejl vil jeg ikke begå.

I stedet sidder jeg og drikker kaffe, mens Boston vågner udenfor. Jeg rører tre teskefulde sukker rundt i min kop, jeg kan godt lide min kaffe sød. Sådan skal alting være. Perfekt.

En sirene hyler i det fjerne og kalder på mig. Jeg føler mig som Odysseus, der kæmper imod rebene, men de giver sig ikke.

I dag vil de finde hendes lig.

I dag vil de vide, at vi er tilbage.

1

Et år senere

Kriminalassistent Thomas Moore brød sig ikke om lugten af gummi, og idet han med et smæld iførte sig handskerne og så en sky af talkum sprøjte ud, mærkede han det sædvanlige stik af en forventelig kvalme i sigte. Lugten var kædet sammen med et af de mest ubehagelige aspekter af hans arbejde, og som en af Pavlovs hunde, der var trænet til at savle på kommando, var han kommet til at forbinde lugten af gummi med det uundgåelige følgeskab af blod og kropsvæske. En lugtadvarsel om at stålsætte sig.

Så det var det, han gjorde, da han stod uden for obduktionslokalet. Han var kommet lige fra varmen herind, og sveden på hans hud føltes allerede kølig. Det var den 12. juli, en fugtig og diset fredag eftermiddag. I hele Boston raslede og dryppede airconditionanlæggene, og folks temperament slog gnister. På Tobin Bridge holdt bilerne allerede i kø på deres flugt til de kølige skove i Maine. Men Moore ville ikke være iblandt dem. Han var blevet kaldt tilbage fra ferie for at se et gruopvækkende syn, han ikke havde lyst til at blive konfronteret med.

Han var allerede iført en kirurgdragt, som han havde taget fra lighusets linnedvogn. Dernæst snuppede han en papirhætte til at indfange vildfarent hår og tog overtræksfutter over sine sko, fordi han havde set, hvad der nogle gange dryppede fra bordet og ned på gulvet. Blod, klumper af væv. Han var på ingen måde en pertentlig mand, men han ønskede ikke at bringe det mindste spor fra obduktionslokalet med hjem på sine sko. Han standsede op et øjeblik uden for døren og tog en dyb indånding. Så overgav han sig til opgaven og skubbede døren op ind til lokalet.

Det tildækkede lig lå på bordet – formerne antydede, at det var en kvinde. Moore undlod at kigge for længe på offeret og fokuserede i stedet på de levende mennesker i lokalet. Dr. Ashford Tierney, retsmedicineren, og en lighusmedarbejder var i færd med at samle instrumenter på en bakke. Over for Moore på den anden side af bordet stod Jane Rizzoli, også fra Bostons drabsafdeling. Rizzoli var en treogtrediveårig lille kvinde med en firskåren kæbe. Hendes viltre krøller var skjult under operationshætten, og uden det sorte hår til at mildne hendes træk forekom hendes ansigt ikke at være andet end hårde vinkler, og de mørke øjne var gennemborende og intense. Hun var blevet overført til drabssektionen fra sædeligheds- og narkotikapolitiet for et halvt år siden. Hun var den eneste kvinde i drabsenheden, og der havde allerede været problemer mellem hende og en anden betjent, anklager om sexchikane, modanklager om evindelige spydigheder. Moore var ikke sikker på, at han brød sig om Rizzoli, og omvendt. Indtil videre havde deres kontakt været strengt professionel, og han forestillede sig, at hun foretrak det på den måde.

Ved siden af Rizzoli stod hendes makker Barry Frost, en evigt munter betjent, hvis milde og skægløse ansigt fik ham til at se meget yngre ud end sine tredive år. Frost havde arbejdet sammen med Rizzoli i to måneder nu uden at beklage sig; han var den eneste mand i afdelingen, der var fredsommelig nok til at kunne udholde hendes rædsomme humør.

Idet Moore nærmede sig bordet, sagde Rizzoli: ”Vi spekulerede på, hvornår du mon dukkede op.”

”Jeg var på motorvejen til Maine, da du bippede mig. ”

”Vi har ventet siden klokken fem.”

”Og jeg skulle lige til at gå i gang med at obducere,” sagde dr. Tierney. ”Så efter min mening kom kriminalassistent Moore lige i rette tid.” En mand, der kom en anden mand til forsvar. Han smækkede skabslågen i med et metallisk smæld, der gav genlyd. Det var en af de sjældne lejligheder, hvor han luftede sin irritation. Dr. Tierney var født i Georgia og var en beleven gentleman, som mente, at damer skulle opføre sig som damer. Han brød sig ikke om at arbejde sammen med den irritable Jane Rizzoli.

Lighusmedarbejderen kørte en bakke med instrumenter hen til bordet, og hans blik mødte et kort øjeblik Moores med et udtryk, der sagde: Er den strigle ikke bare for meget?

”Jeg er ked af at måtte afbryde din fisketur,” sagde Tierney til Moore. ”Det ser ud, som om din ferie er aflyst.”

”Er du sikker på, det er vores mand igen?”

Som svar førte Tierney hånden ned til klædet og trak det tilbage, så liget kom til syne. ”Hun hedder Elena Ortiz.”

Selv om Moore havde forberedt sig på synet, føltes det første glimt af offeret som et fysisk slag. Kvindens sorte hår, der var fyldt med kager af størknet blod, stod ud som pindsvinepigge fra et marmoransigt med blå årer. Hendes læber var adskilte, som var de stivnede midt i en sætning. Blodet var allerede blevet vasket af liget, og hendes kvæstelser gabte i lilla spalter på hudens grå lærred. Der var to synlige kvæstelser. Den ene var et dybt knivsår hen over halsen, der udgik fra under det venstre øre og skar venstre halspulsåre over og blottede strubebrusken. Nådestødet. Det andet sår var langt nede på maven. Det var ikke blevet påført for at dræbe; det havde tjent et helt andet formål.

Moore sank en hård klump. ”Nu forstår jeg godt, hvorfor du kaldte mig hjem fra ferie.”

”Det er mig, der leder efterforskningen,” sagde Rizzoli.

Han hørte den advarende tone i hendes bemærkning; hun beskyttede sit territorium. Han forstod godt, hvordan den evindelige spot og skepsis, som kvindelige betjente blev mødt med, kunne gøre dem pirrelige. Men faktisk havde han ikke noget ønske om at udfordre hende. De skulle arbejde sammen på denne sag, og det var for tidligt i processen til at kæmpe om lederskabet.

Han sørgede omhyggeligt for at bevare en respektfuld tone. ”Kunne du sætte mig ind i de nærmere omstændigheder?”

Rizzoli nikkede studst til ham. ”Offeret blev fundet klokken ni i morges i sin lejlighed på Worcester Street i South End. Hun plejer at møde på arbejde omkring klokken seks hos Celebration Florists, et par gader fra sin bolig. Det er et familieforetagende, ejet af hendes forældre. Da hun ikke mødte op, blev de bekymrede. Hendes bror tog hen til hendes bolig. Han fandt hende i soveværelset. Dr. Tierney vurderer, at dødstidspunktet indtraf et sted mellem midnat og klokken fire i morges. Ifølge familien havde hun ikke nogen kæreste for tiden, og ingen i boligblokken mindes at have set mandlige besøgende. Hun er bare en hårdtarbejdende katolsk pige.”

Moore kiggede på offerets håndled. ”Hun blev bundet fast.”

”Ja. Gaffatape om håndled og ankler. Hun blev fundet nøgen på nær et par smykker.”

”Hvad for nogle smykker?”

”En halskæde. En ring. Ørestikkere. Smykkeskrinet i soveværelset var urørt. Røveri var ikke motivet.”

Moore kiggede på den vandrette misfarvning hen over offerets hofter. ”Overkroppen blev også bundet fast.”

”Gaffatape hen over taljen og den øverste del af lårene. Og over munden.”

Moore udstødte et dybt suk. ”I guder.” Mens han stod og kiggede på Elena Ortiz, fik Moore et foruroligende glimt af en anden ung kvinde. Endnu et lig – en lyshåret kvinde med kødrøde knivsnit hen over hals og mave.

”Diana Sterling,” mumlede han.

”Jeg har allerede rekvireret Sterlings obduktionsrapport,” sagde Tierney. ”Hvis I skulle få brug for at læse den igennem.”

Men det behøvede Moore ikke – han havde været ledende efterforsker på sagen, og den havde aldrig været langt væk fra hans tanker.

For et år siden var den trediveårige Diana Sterling, medarbejder hos rejsebureauet Kendall and Lord’s, blevet fundet nøgen og fastbundet til sin seng med gaffatape og påført knivsnit i halsen og maven. Mordet var forblevet uopklaret.

Dr. Tierney rettede en undersøgelseslampe mod Elena Ortiz’ mave. Blodet var blevet vasket af tidligere, og knivsnittets kanter var blegt lyserøde.

”Retstekniske beviser?”

”Vi fjernede nogle fibre, inden vi rensede hende. Og et hårstrå var klistret fast i sårranden.”

Moore kiggede op med pludselig interesse. ”Tilhørte det offeret?”

”Det var meget kortere. Lysebrunt.”

Elena Ortiz’ hår var sort.

Rizzoli sagde: ”Vi har allerede udbedt os hårprøver fra alle, der har været i kontakt med liget.”

Tierney henledte deres opmærksomhed på såret. ”Det, vi har her, er et transversalt snit. Kirurgerne kalder det et Maylard-snit. Bugvæggen er gennemskåret lag for lag. Først huden. Så de overfladiske fascia, så musklen og til sidst bughinden i bækkenet.”

”Ligesom Sterling,” sagde Moore.

”Ja. Ligesom Sterling. Men der er forskelle.”

”Hvilke forskelle?”

”På Diana Sterling var snittet lidt ujævnt, hvilket antyder tøven eller usikkerhed. Det er der ikke noget af her. Kan I se, hvor jævnt snittet i huden er? Det er på ingen måde ujævnt. Han har gjort det uden den mindste antydning af usikkerhed.” Tierneys blik mødte Moores. ”Vores ukendte gerningsmand er ved at have lært det. Han har forbedret sin teknik.”

”Hvis det er den samme ukendte gerningsmand,” sagde Rizzoli.

”Der er andre ligheder. Kan I se den kvadratiske rand i den her ende af såret? Det indikerer, at snittet er lagt fra højre mod venstre. Ligesom Sterling. Kniven, der blev anvendt til snittet her, er enkeltbladet og uden skær. Ligesom den kniv, der blev anvendt i Sterlings tilfælde.”

”En skalpel?”

”Det stemmer overens med en skalpel. Det rene snit fortæller mig, at kniven ikke er blevet vredet rundt. Offeret var enten bevidstløst eller bundet så stramt, at hun ikke kunne røre sig, ikke kæmpe imod. Hun kunne ikke få kniven til at afvige fra sin lineære retning.”

Barry Frost så ud, som om han følte trang til at kaste op. ”Sig, for guds skyld, at hun allerede var død, da han gjorde det.”

”Jeg er bange for, at det ikke er påført post mortem.” Kun Tierneys grønne øjne kunne ses oven over kirurgmasken, og de var vrede.

”Blødningen indtrådte altså, før hun døde?”

”Blodet samlede sig i bækkenhulen. Og det betyder, at hendes hjerte stadig slog. Hun var i live, da denne … gerning blev udført.”

Moore kiggede ned på håndleddene, der var omkranset af blå mærker. Der var lignende mærker omkring begge ankler, og en stribe petichiae – små punktformede blodudtrædninger – strakte sig hen over hofterne. Elena Ortiz havde kæmpet for at komme fri.

”Der er også andre beviser på, at hun var levende, mens hun blev skåret i,” sagde Tierney. ”Prøv at stikke hånden ind i såret, Thomas. Jeg tror, du ved, hvad du vil finde.”

Tøvende stak Moore sin behandskede hånd ind i såret. Kødet var koldt, afkølet efter flere timers nedkøling. Det mindede ham om, hvordan det føltes at stikke hånden ind i et kalkunskrog og rode rundt efter posen med indmad. Han stak hånden ind til håndleddet og undersøgte sårrandene. Der var påført indvendige kvæstelser, hvor morderen havde gravet rundt i de mest intime dele af en kvindes anatomi. Han undgik at kigge på Elena Ortiz’ ansigt. Ellers kunne han ikke betragte hendes afdøde legeme på objektiv vis eller fokusere på den kolde mekanik i lemlæstelsen af hendes krop.

”Livmoderen er væk.” Moore kiggede på Tierney.

Retsmedicineren nikkede. ”Den er blevet fjernet.”

Moore trak hånden ud af liget og stirrede ned på såret, der gabte som en åben mund. Nu stak Rizzoli sin behandskede hånd derind og strakte sine korte fingre for at afsøge hulningen.

”Der blev ikke fjernet andet?” spurgte hun.

”Kun livmoderen,” sagde Tierney. ”Han efterlod blæren og tarmene intakte.”

”Hvad er det, jeg kan mærke her? Den lille hårde knop til venstre,” sagde hun.

”Det er suturen. Han brugte den til at afskære blodkarrene.”

Rizzoli kiggede overrasket op. ”Er det en kirurgisk knude?”

”To millimeter almindelig katgut?” spurgte Moore og kiggede på Tierney for at få det bekræftet.

Retsmedicineren nikkede. ”Den samme sutur, som vi fandt i Diana Sterling.”

”To millimeter katgut?” spurgte Frost med svag stemme. Han havde trukket sig væk fra bordet og stod nu i et hjørne af lokalet, parat til at styrte hen til vasken. ”Er det ... er det et varemærke eller sådan noget?”

”Nej, det er ikke et varemærke,” sagde Tierney. ”Katgut er en kirurgisk sytråd fremstillet af tarme fra køer eller får.”

”Hvorfor hedder det så katgut?” spurgte Rizzoli.

”Det går helt tilbage til middelalderen, hvor man brugte tarmstrenge til musikinstrumenter. Musikerne omtalte deres instrumenter som deres kit, og strengene blev kaldt kitgut. Ordet blev til sidst til katgut. Inden for kirurgien bruges denne form for sutur til at sy dybe lag af bindevæv sammen. Efter et stykke tid nedbryder og absorberer kroppen det.”

”Og hvor har han så fået den der katguttråd fra? Fandt du stedet i Sterling-sagen?”

”Det er næsten umuligt at identificere et specifikt sted,” sagde Moore. ”Katguttråd fremstilles af et dusin forskellige virksomheder, hvoraf de fleste ligger i Asien. Det bruges stadig på en række udenlandske hospitaler.”

”Kun udenlandske hospitaler?”

Tierney svarede: ”I dag er der bedre alternativer. Katgut har ikke den samme trækstyrke og holdbarhed som syntetisk tråd. Jeg tvivler på, at der er ret mange kirurger i USA, der bruger det nu om dage.”

”Men hvorfor skulle vores gerningsmand i det hele taget bruge det?”

”For at have frit udsyn. For at kontrollere blødningen tilstrækkeligt til at kunne se, hvad han lavede. Vores gerningsmand er meget omhyggelig.”

Rizzoli trak hånden ud af såret. I handskens håndflade lå en lille blodklump som en skinnende rød perle. ”Hvor dygtig er han? Står vi over for en læge eller en slagter?”

”Han har helt klart anatomisk viden,” sagde Tierney. ”Jeg er ikke i tvivl om, at han har gjort det her før.”

Moore trådte et skridt væk fra bordet med en følelse af afsky ved tanken om Elena Ortiz’ lidelser, men han var ude af stand til at holde billederne på afstand. Følgerne lå lige foran ham og stirrede med åbne øjne.

Han vendte sig forskrækket om ved lyden af klirrende instrumenter på metalbakken. Lighusmedarbejderen havde skubbet bakken hen ved siden af dr. Tierney som forberedelse til Y-snittet. Han lænede sig nu frem og stirrede ned på såret i bughulen.

”Men hvad sker der så med den?” spurgte han. ”Når han har revet livmoderen ud, hvad gør han så med den?”

”Det ved vi ikke,” sagde Tierney. ”Organerne er aldrig blevet fundet.”

2

Moore stod ude på fortovet i South End-kvarteret, hvor Elena Ortiz var død. Engang havde det været en gade fyldt med lurvede pensionater, et snusket baggårdskvarter adskilt af jernbanen fra den pænere nordlige del af Boston. Men en voksende by er et hungrende dyr, der altid er på jagt efter nyt land, og jernbanespor er ingen barriere for byggespekulanternes grådige blikke. En ny generation af Boston-boere havde fået øjnene op for South End, og de gamle pensionater blev langsomt forvandlet til boligblokke.

Elena Ortiz havde boet i en af disse bygninger. Selv om udsigten fra hendes førstesalslejlighed ikke var noget særligt – vinduerne vendte ud mod et møntvaskeri på den anden side af gaden – bød bygningen på et sjældent og skattet gode i Boston ... en beboerparkeringsplads, der lå klemt inde i den nærliggende gyde.

Moore begav sig hen ad gyden og kastede et granskende blik på vinduerne i lejlighederne oven over sig, mens han spekulerede på, hvem der i dette øjeblik kiggede ned på ham. Intet bevægede sig bag vinduernes glasøjne. Beboerne med udsigt til gyden var allerede blevet udspurgt, og ingen var kommet med brugbare oplysninger.

Han standsede op under Elena Ortiz’ badeværelsesvindue og stirrede op på brandstigen, der førte derop. Stigen var trukket op og låst fast i sammenskubbet position. Den aften Elena Ortiz døde, havde en af beboernes biler stået parkeret lige under brandstigen. Skoaftryk i størrelse toogfyrre var senere blevet fundet på bilens tag. Den ukendte gerningsmand havde brugt den som en trædesten til at nå op til stigen.

Han så, at badeværelsesvinduet var lukket. Det havde ikke været lukket den nat, hun mødte sin morder.

Han forlod gyden, gik i en rundkreds tilbage til hovedindgangen og lukkede sig selv ind i bygningen.

Der hang polititape i slappe strimler hen over døren ind til Elena Ortiz’ lejlighed. Han låste døren op, og fingeraftrykspulver smittede af som sod på hans hånd. Den løse tape gled hen over hans skuldre, idet han trådte ind i lejligheden.

Dagligstuen var, som han huskede den fra dagen forinden, da han gik den igennem sammen med Rizzoli. Det havde været et ubehageligt besøg, der sydede af understrømme af rivalisering. Ortiz-sagen var startet ud med Rizzoli som efterforskningsleder, og hun var tilstrækkelig usikker til at føle sig truet af enhver, der udfordrede hendes autoritet, især en ældre mandlig betjent. Selv om de nu var på samme hold, et hold, der siden hen var blevet udvidet til fem efterforskere, følte Moore, at han trængte sig ind på hendes territorium, og han havde været omhyggelig med at formulere sine forslag i de mest diplomatiske vendinger. Han havde ikke noget ønske om at involvere sig i en egokamp, men alligevel havde det udviklet sig til en strid. I går havde han forsøgt at holde sit fokus på gerningsstedet, men hendes modvilje blev ved med at prikke hul i hans boble af koncentration.

Først nu, alene, kunne han fokusere hele sin opmærksomhed på lejligheden, hvor Elena Ortiz var død. I stuen så han umage møbler arrangeret omkring et sofabord i flet. En stationær pc i hjørnet. Et beigefarvet løst tæppe med et mønster af løvrige slyngplanter og lyserøde blomster. Intet var blevet flyttet rundt efter mordet ifølge Rizzoli. Det sidste dagslys blegnede i vinduet, men han tændte ikke lyset. Han blev stående længe uden så meget som at bevæge hovedet, mens han ventede på, at stilheden skulle sænke sig over rummet. Dette var den første gang, han havde stået i stuen uden at blive distraheret af de levendes stemmer og ansigter. Han forestillede sig, hvordan luftmolekylerne, der var blevet kortvarigt forstyrret ved hans indtræden, nu bevægede sig langsommere omkring, svævede rundt. Han ville have stuen til at tale til sig.

Han mærkede ingenting. Ingen fornemmelse af ondskab, ingen tilbagebleven skælven af rædsel.

Gerningsmanden var ikke kommet ind ad døren. Han havde heller ikke vandret igennem sit nyvundne dødsrige. Han havde hele tiden koncentreret al sin opmærksomhed om soveværelset.

Moore gik langsomt forbi det lille køkken og hen ad gangen. Han kunne mærke, hvordan hårene i nakken begyndte at rejse sig. Han gjorde holdt ved den første døråbning og stirrede ind i badeværelset. Han tændte lyset.

Torsdag er det en varm nat. Det er så varmt, at vinduerne står åbne over hele byen for at lukke enhver vildfaren brise ind, ethvert køligt vindpust. Du kryber sammen på brandstigen og sveder i dit mørke tøj, mens du stirrer ind i dette badeværelse. Der er ingen lyde – kvinden sover i soveværelset. Hun skal tidligt op for at passe sit arbejde hos blomsterhandleren, og netop på dette tidspunkt går hendes sovecyklus ind i sin allerdybeste fase.

Hun hører ikke den skrabende lyd fra din spartel, da du vrister vinduet op.

Moore kiggede på tapetet, der var pyntet med bittesmå røde rosenknopper. En kvindes mønster, en mand ville aldrig drømme om at vælge den slags. Det var på alle måder en kvindes badeværelse, lige fra den jordbærduftende shampoo til æsken med Tampax under vasken, til medicinskabet, der var proppet med kosmetik. Hun hørte til den type pige, der gik med blå øjenskygge.

Du kravler ind ad vinduet, og fibre fra din mørkeblå skjorte sætter sig fast i karmen. Polyester. Dine gummisko, størrelse toogfyrre, efterlader fodaftryk på det hvide linoleumsgulv. Der er spor af sand blandet med gipskrystaller. En typisk blanding at få på skoene efter en gåtur i Boston.

Måske standser du op og står og lytter i mørket. Indånder den søde fremmedartethed i en kvindes bolig. Eller måske spilder du ikke tiden, men går straks videre til dit endemål.

Soveværelset.

Det var, som om luften blev mere ildelugtende og tættere, da han fulgte i den indtrængendes fodspor. Det var mere end blot en imaginær fornemmelse af ondskab; det var lugten.

Han kom hen til soveværelsesdøren. Hårene i nakken strittede nu lige i vejret. Han vidste i forvejen, hvad han ville få at se inde i værelset; han troede, han var parat til det. Men da han tændte lyset, blev han endnu en gang slået med gru, som om det var første gang, han havde set værelset.

Blodet var nu over to dage gammelt. Rengøringsfirmaet var endnu ikke blevet lukket ind. Men til trods for deres rengøringsmidler og damprensere og dåser med hvid maling ville de aldrig helt kunne slette det, der var sket her, fordi selve luften var blevet permanent præget med rædsel.

Du går ind ad døren, ind i værelset her. Gardinerne er tynde, blot et glat, mønstret bomuldsgardin, og lyset fra gadelamperne skinner ind gennem stoffet og ned på sengen. Ned på den sovende kvinde. Du må bestemt tøve et øjeblik, mens du studerer hende. For det nyder du jo, ikke sandt? Du bliver mere og mere ophidset. Spændingen løber gennem dit blod som et narkotikum og vækker hver eneste nerve, indtil selv dine fingerspidser pulserer i forventning.

Elena Ortiz havde ikke tid til at skrige. Eller hvis hun gjorde, var der ingen, der hørte hende. Ikke familien i lejligheden ved siden af og heller ikke parret nedenunder.

Indtrængeren har taget sit værktøj med, og gaffatape. En klud vædet med kloroform. En samling kirurgiske instrumenter. Han er kommet fuldt forberedt.

Ugerningen måtte have stået på i over en time. Elena Ortiz var ved bevidsthed i det mindste noget af tiden. Huden omkring håndled og ankler var skamferet, hvad der indikerede, at hun havde gjort modstand. I sin panik, sin smerte, havde hun tømt sin blære, og urinen var trængt ned i madrassen, hvor den havde blandet sig med hendes blod. Operationen krævede omhu, og han tog sig tid til at udføre den korrekt og kun tage det, han ville have, intet mere.

Han voldtog hende ikke, måske var han ikke i stand til det.

Da han var færdig med sin forfærdelige udskæring, var hun stadig i live. Det blødte stadig fra det skamferede underliv, og hjertet slog stadig. Hvor længe? Dr. Tierney havde gættet på mindst en halv time. Tredive minutter, hvad der måtte have forekommet Elena Ortiz som en evighed.

Hvad lavede du imens? Pakkede du dit værktøj sammen? Puttede dit trofæ i en krukke? Eller blev du bare stående og nød synet?

Den sidste gerning var hurtig og målbevidst. Elena Ortiz’ bøddel havde taget det, han ville have, og nu var tiden inde til at gøre arbejdet færdigt. Han var gået hen til sengens hovedgærde. Med venstre hånd havde han grebet fat om en håndfuld hår og havde revet så hårdt til, at han hev mere end tyve hårstrå ud. De blev fundet senere, spredt rundtomkring på puden og gulvet. Blodpletterne udskreg historien om de sidste begivenheder. Som hun havde ligget dér ude af stand til at bevæge hovedet og med blottet hals, lagde han et enkelt dybt snit fra den venstre til den højre side af kæben, tværs over halsen. Han havde skåret den venstre halspulsåre over og luftrøret. Det sprøjtede ud med blod. På væggen til venstre for sengen var der tætte klynger af små cirkulære, nedadflydende dråber, hvilket var karakteristisk for blodsprøjt fra halspulsåren og udånding af blod fra luftrøret. Puden og lagnerne var gennemvædet af de neddryppende dråber. Adskillige forskudte små bloddråber, der var blevet kastet ud, da morderen havde svinget knivsbladet væk, var sprøjtet ud over vindueskarmen.

Elena Ortiz havde levet længe nok til at se sit eget blod sprøjte ud fra halsen i en rød maskingeværsalve. Hun havde levet længe nok til at suge blod ind i sit overskårne luftrør, til at høre det gurgle i sine lunger, at hoste det ud i eksplosive sprøjt af skarlagenrødt slim.

Hun havde levet længe nok til at vide, at hun var ved at dø.

Og da hun var død, da hendes pinefulde kamp var ophørt, efterlod du os et visitkort. Du foldede sirligt offerets natkjole sammen og lagde den på kommoden. Hvorfor? Er det et slags forskruet tegn på respekt for den kvinde, du lige har slagtet? Eller er det din måde at håne os på? Din måde at fortælle os, at det er dig, der bestemmer?

Moore gik tilbage til stuen og sank ned i en lænestol. Luften var varm og stillestående i lejligheden, men alligevel havde han kuldegysninger. Han vidste ikke, om de var fysisk eller følelsesmæssigt betinget. Han havde ondt i lår og skuldre, så måske var det bare en virusinfektion, der var under optræk. En sommerinfluenza, den værste slags. Han tænkte på alle de steder, han hellere ville være lige nu. Sidde i en båd på en sø i Maine og høre fiskesnøren svirpe gennem luften. Eller stå ude ved kysten og se tågen komme rullende ind. Hvor som helst undtagen dette dødens sted.

Han for sammen ved personsøgerens piben. Han slukkede for den og opdagede, at hans hjerte hamrede. Han tog sig tid til at falde til ro, inden han tog sin mobiltelefon frem og tastede nummeret ind.

”Rizzoli,” svarede hun efter første opkaldstone; hendes hilsen var lige så direkte som en kugle.

”Du bippede mig?”

”Du har aldrig fortalt, at du fik et hit i VICAP,” sagde hun.

”Hvilket hit?”

”På Diana Sterling. Jeg sidder netop og læser sagen igennem.”

VICAP, Violent Criminals Apprehension Program, var en national database over mord og voldelige forbrydelser indhentet fra sager fra hele landet. Mordere gentager ofte de samme mønstre, og med disse oplysninger kunne efterforskere sammenkæde forbrydelser begået af den samme gerningsmand. Som en rutinemæssig ting havde Moore og hans daværende makker, Rusty Stivack, igangsat en søgning i VICAP.

”Vi fandt ikke noget match i New England,” sagde Moore. ”Vi gennemgik hvert eneste mord med skamfering og natlig indtrængning, hvor offeret var blevet bundet med gaffatape. Der var ikke noget, der stemte overens med Sterlings profil.”

”Hvad med seriemordene i Georgia? For tre år siden, fire ofre. Et i Atlanta, tre i Savannah. De stod alle sammen i VICAP-databasen.”

”De sager har jeg gennemgået. Det er ikke den samme gerningsmand.”

”Hør lige her, Moore. Dora Ciccone, toogtyve år, universitetsstuderende ved Emory. Offeret blev først bedøvet med Rohypnol og så bundet til sengen med et nylonreb ... ”

”Vores fyr bruger kloroform og gaffatape.”

”Han skar hendes mave op. Skar hendes livmoder ud. Udførte et coup de grace – et enkelt snit hen over halsen. Og til sidst – hør lige her – så foldede han hendes nattøj sammen og lagde det på en stol ved sengen. Det er fandeme, hvad jeg kalder tæt på.”

”Men Georgia-sagerne er lukkede,” sagde Moore. ”De har været lukkede i to år. Gerningsmanden er død.”

”Hvad nu, hvis politiet i Savannah klokkede i det? Hvad nu, hvis han ikke var deres morder?”

”De havde dna-beviser. Fibre, hår. Plus at der var et vidne. Et vidne, der overlevede.”

”Nåh ja. Den overlevende. Offer nummer fem.” Der var en sært hånlig undertone i Rizzolis stemme.

”Hun bekræftede gerningsmandens identitet,” sagde Moore.

”Hun skød og dræbte ham også, meget belejligt.”

”Har du så tænkt dig at anholde hans spøgelse?”

”Talte du nogensinde med det overlevende offer?” spurgte Rizzoli.

”Nej.”

”Hvorfor ikke?”

”Hvad skulle formålet være med det?”

”Formålet er, at du måske kunne have fundet ud af noget interessant, som for eksempel den kendsgerning, at hun forlod Savannah kort efter skudepisoden. Og gæt engang, hvor hun bor nu?”

Gennem mobilens hvislen kunne han høre sin egen brusende puls. ”Boston?” spurgte han dæmpet.

”Og du tror, det er løgn, når du hører hvad hun arbejder med.”

3

Dr. Catherine Cordell spurtede hen ad hospitalsgangen, så sålerne på hendes løbende sko peb mod linoleummet, og skubbede sig gennem dobbeltdørene ind til skadestuen.

En sygeplejerske råbte: ”De er på Stue To, dr. Cordell.”

”Jeg er på vej,” sagde Catherine og bevægede sig som et fjernstyret missil direkte hen til Stue To.

Et halvt dusin ansigter sendte hende lettede blikke, da hun trådte ind i lokalet. Med et enkelt blik dannede hun sig et overblik over situationen: de glitrende instrumenter, der lå hulter til bulter på en bakke, dropstativer med poser med Ringers-væske, der hang som tunge frugter fra træer af stål, blodplettet gaze og flænset emballage, der lå strøet ud over hele gulvet. En hurtig sinusrytme snoede sig hen over hjertemonitoren – det elektriske mønster fra et hjerte, der hamrede derudad for ikke at blive indhentet af Døden.

”Hvad har vi her?” spurgte hun, da personalet flyttede sig for at lade hende komme til.

Ron Littman, førstereservelæge, gav hende et lynresumé. ”Ukendt fodgænger, flugtbilist. Bragt til skadestuen i bevidstløs tilstand. Pupillerne er lige store og reagerer, lungerne er rene, men maven er udspilet. Ingen tarmlyde. Blodtrykket er tres over nul. Jeg har lavet en punktur. Han har blod i maven. Vi har lagt drop og skruet helt op for Ringers-posen, men vi kan ikke holde trykket oppe.”

”Er O-neg og frisk frosset på vej?”

”Det kan være her, hvert øjeblik det skal være.”

Manden på bordet var afklædt, alle intime detaljer var nådesløst blottet for hendes blik. Han så ud til at være i tresserne, allerede intuberet og tilsluttet en respirator. Slappe muskler hang i folder på magre lemmer, og ribbenene stak ud som buede knivsblade. Han må lide af en kronisk sygdom, tænkte hun, kræft ville være hendes første gæt. Huden var skrabet af højre arm og hofte, efter at han var blevet slæbt hen over fortovet. På den nederste højre del af brystkassen bredte et violet kontinent sig hen over den hvide pergamentagtige hud. Der var ingen åbne sår.

Hun tog stetoskopet i ørerne for at få bekræftet det, reservelægen lige havde fortalt hende. Hun hørte ingen lyde i maven. Ingen knurren, ingen klukken. En kvæstet maves stilhed. Hun førte stetoskopmembranen op til brystet og lyttede efter vejrtrækningslyde og fik bekræftet, at endotrachealtuben var korrekt placeret, og at der blev tilført luft til begge lunger. Hjertet slog som en knytnæve mod brystvæggen. Hendes undersøgelse tog kun et par sekunder, men alligevel følte hun det, som om hun bevægede sig i slowmotion, og at personalet i lokalet omkring hende stod fastfrosne i tid og ventede på hendes næste handling.

En sygeplejerske råbte: ”Det systoliske blodtryk er knap nok halvtreds!”

Tiden sprintede af sted i skræmmende fart.

”Giv mig kittel og handsker,” sagde Catherine. ”Åbn laparatomibakken.”

”Skal han ikke køres ind på en operationsstue?” sagde Littman.

”Alle stuer er optaget. Vi kan ikke vente.” En eller anden kastede en hætte hen til hende. Hun proppede hurtigt sit skulderlange hår op under den og bandt en maske for munden. En operationssygeplejerske holdt allerede en steril kirurgkittel frem. Catherine stak sine arme i ærmerne og proppede sine hænder i handskerne. Hun havde ikke tid til at vaske hænder, der var ikke tid til tøven. Det var hende, der bestemte, og den ukendte mand var ved at dø for øjnene af hende.

Der blev i al hast lagt sterile stykker hen over patientens brystkasse og bækken. Hun snuppede nogle arterieklemmer fra bakken og hæftede hurtigt afdækningsstykkerne på plads, idet hun klemte ståltænderne sammen med et tilfredsstillende klik, klik.

”Hvor bliver blodet af?” råbte hun.

”Jeg hører lige laboratoriet ad,” sagde en sygeplejerske.

”Ron, du er førsteassistent,” sagde Catherine til Littman. Hun kiggede sig omkring i lokalet og fokuserede på en ung mand med blegt ansigt, der stod i nærheden af døren. På navneskiltet stod der: Jeremy Barrows, medicinstuderende. ”Du der,” sagde hun. ”Du er andenassistent.”

Panikken lyste ud af den unge mands øjne. ”Men … jeg er kun andenårsstuderende. Jeg er her bare for ... ”

”Kan vi få en anden reservelæge herind?”

Littmann rystede på hovedet. ”Alle er optaget. Der er en hovedkvæstelse på Stue Et og en svært tilskadekommen længere henne ad gangen.”

”Okay.” Hun kiggede tilbage på den studerende. ”Der er ingen vej udenom, Barrows. Sygeplejerske, hent kittel og handsker til ham.”

”Men hvad skal jeg gøre? For jeg ved ikke rigtig ... ”

”Hør her, vil du gerne være læge? Så se at få de handsker på!”

Han rødmede dybt og vendte sig om for at iføre sig en kittel. Knægten var bange, men på mange måder foretrak Catherine en nervøs studerende som Barrows frem for en arrogant en af slagsen. Hun havde set alt for mange patienter dø på grund af en læge med alt for stor tiltro til sig selv.

En stemme lød knitrende over samtaleanlægget: ”Stue To, kan I høre mig? Laboratoriet her. Jeg har en hæmatokritværdi på jeres patient. Den er femten.”

Han er ved at forbløde, tænkte Catherine. ”Vi skal bruge det O rhesus negativ nu!”

”Det er på vej.”

Catherine rakte ud efter en skalpel. Håndtagets vægt, knivsbladets kontur, føltes behageligt i hånden. Det var en forlængelse af hendes egen hånd, hendes eget kød. Hun tog en hurtig indånding og inhalerede duften af sprit og handsketalkum. Så pressede hun skalpellen mod huden og lagde et præcist snit ned langs midten af maven.

Skalpellen tegnede en klar, blodig streg på den hvide huds lærred.

”Gør sug og laparotomikompresser klar,” sagde hun. ”Vi har en mave fuld af blod.”

”Blodtrykket kan knap nok mærkes på halvtreds.”

”O-neg og frisk frosset plasma er her! Jeg hænger det op nu.”

”Nogen skal holde øje med rytmen. Fortæl mig, hvordan den udvikler sig.”

”Sinustakykardi. Pulsen er oppe på hundrede og halvtreds.”

Hun skar gennem huden og underhudsfedtet og ignorerede blødningen fra bugvæggen. Hun spildte ikke tiden på mindre blødninger; den alvorligste blødning var inde i maven, og den skulle standses. En sprængt milt eller lever var den mest sandsynlige årsag.

Bughinden bulede ud, den var udspilet af blod.

”Det her bliver en rodet affære,” advarede hun, mens hun holdt skalpellen parat til at skære. Selv om hun var forberedt på strømmen af blod, undslap der ved det første snit i membranen en stråle, der var så eksplosiv, at hun følte et strejf af panik. Blodet vældede ud over stofstykkerne og strømmede ned på gulvet. Det sprøjtede ud over hendes kittel, og varmen var som et kobberduftende bad, der gennemvædede hendes ærmer. Og det fortsatte med at strømme ud i en satinagtig flod.

Hun satte i al hast sårhager fast for at udvide såråbningen og holde operationsfeltet åbent. Littman stak sugekatetret ind. Blod løb gurglende ind i slangen. En strøm af højtrødt blod plaskede ind i glasbeholderen.

”Flere kompresser!” råbte Catherine hen over det hvæsende sug. Hun havde stoppet et halvt dusin sugende kompresser ned i såret og set til, mens de på magisk vis blev røde. De var gennemvædede inden for få sekunder. Hun tog dem ud og erstattede dem med nogle nye, som hun stoppede godt ind i alle fire hjørner.

En sygeplejerske sagde: ”Der er PVC’er på skærmen!”

”Pis, jeg har allerede suget to liter ind i beholderen.”

Catherine kiggede op og så poser med O rhesus negativ blod og frisk frosset plasma dryppe ned i dropslangerne. Det var som at hælde blod i en si. Ind gennem årerne, ud gennem såret. De kunne ikke følge med. Hun kunne ikke hæfte blodkar sammen, der var dækket af en sø af blod; hun kunne ikke operere i blinde.

Hun fjernede de tunge, dryppende kompresser og stoppede nogle flere ind. I løbet af nogle få dyrebare sekunder havde hun dannet sig et overblik. Blodet sivede ud af leveren, men man kunne ikke se, hvor det kom fra. Det så ud, som om det lækkede fra hele organets overflade.

”Blodtrykket falder!” råbte en sygeplejerske.

”Klemme!” sagde Catherine, og straks blev en klemme smækket i hendes hånd. ”Jeg prøver med en Pringle-manøvre. Barrows, stop flere kompresser i!”

Den studerende vågnede forskrækket op til dåd, rakte ud mod bakken og ramte stakken af kompresser. Han så rædselsslagen til, da de væltede ned.

En sygeplejerske flænsede en ny pakke op. ”De skal ind i patienten og ikke ned på gulvet,” hvæsede hun. Og da hendes blik mødtes Catherines, afspejledes den samme tanke i begge kvinders øjne.

Og han vil være læge?

”Hvor skal jeg anbringe dem?”

”Bare dræn området. Jeg kan ikke se for alt det blod!”

Hun gav ham et par sekunder til at suge blodet væk fra såret, så stak hun hånden ind og rev det lille oment itu. Hun førte klemmen ind fra venstre side og fandt pediklen, hvor leverens portåre og arteriegren løb. Det var blot en midlertidig løsning, men hvis hun kunne afklemme leverens blodforsyning dér, kunne hun måske kontrollere blødningen. Det ville skaffe dem dyrebar tid til at stabilisere trykket og pumpe mere blod og plasma ind i hans kredsløb.

Hun pressede klemmen sammen og afskar karrene i pediklen.

Til hendes ærgrelse fortsatte blodet med at sive ud med uformindsket styrke.

”Er du sikker på, du fik pediklen?” sagde Littman.

”Jeg ved, jeg fik den. Og jeg ved, at det ikke kommer fra retroperitoneum.”

”Måske fra levervenen?”

Hun snuppede to kompresser fra bakken. Den næste manøvre var den sidste udvej. Hun placerede kompresserne på leverens overflade og klemte organet mellem sine behandskede hænder.

”Hvad er det, hun gør?” spurgte Barrows.

”Leverkompression,” sagde Littman. ”Sommetider kan det forsegle kanterne af skjulte kvæstelser. Hindre en forblødning.”

Alle muskler i hendes skuldre og arme spændtes, da hun anstrengte sig for at fastholde trykket, for at presse oversvømmelsen tilbage.

”Det samler sig stadig,” sagde Littman. ”Det virker ikke.”

Hun stirrede ned i såret og så, hvordan blodet atter støt samlede sig. Hvor helvede kom den blødning fra? tænkte hun og opdagede, at der også sivede blod andre steder fra. Ikke alene fra leveren, men også bugvæggen, mesenterien. De overskårne hudkanter.

Hun kiggede ned på patientens venstre arm, der stak ud under de sterile stykker. Gazeforbindingen over sondestedet var gennemvædet af blod.

”Jeg skal bruge seks blodpladeenheder og frisk frosset plasma med det samme,” beordrede hun. ”Og indled en infusion med heparin. Først en ti tusinde enheder intravenøs bolus-injektion og derefter tusinde enheder i timen.”

”Heparin?” sagde Barrows forvirret. ”Men han er jo ved at forbløde ... ”

”Det er DIC,” sagde Catherine. ”Han skal have antikoagulationsmedicin.”

Littman stirrede på hende. ”Men vi har ikke fået laboratorietallene endnu. Hvordan kan du vide, det er DIC?”

”Når vi har fået koagulationanalyserne, vil det være for sent. Vi bliver nødt til at handle nu.” Hun nikkede til sygeplejersken. ”Start infusionen.”

Sygeplejersken stak nålen ind i sondens injektionsport. Heparin var et desperat sats. Hvis Catherines diagnose var korrekt, hvis patienten led af DIC – dissemineret intravaskulær koagulation – så dannede der sig et massivt antal propper inden i blodkarrene i hele kroppen som en mikroskopisk haglbyge, der opbrugte alle patientens dyrebare koagulationsfaktorer og blodplader. En alvorlig kvæstelse, en underliggende kræftsygdom eller en infektion kunne igangsætte en ukontrollerbar kaskade af blodpropdannelser. Eftersom DIC opbrugte koagulationsfaktorer og blodplader, der begge var nødvendige for, at blodet kunne størkne, ville patienten begynde at forbløde. For at standse DIC’en måtte de injicere heparin, et blodfortyndende middel. Det var en sært paradoksal behandling. Det var også et sats. Hvis Catherines diagnose var forkert, ville heparinen forværre blødningen.

Som om tingene kunne blive værre. Hun havde ondt i ryggen, og hendes arme dirrede over anstrengelsen ved at fastholde trykket på leveren. En dråbe sved gled ned ad hendes kind og gennemvædede hendes maske.

Laboratoriet var atter over samtaleanlægget. ”Traume To, jeg har hasteblodprøveresultater på patienten.”

”Fortsæt,” sagde sygeplejersken.

”Blodpladeantallet er nede på tusinde. Protrombintiden er helt oppe på tredive, og han har fibrine nedbrydningsprodukter. Det ser ud til, at jeres patient har galopperende DIC.”

Catherine fangede Barrows’ forbløffede blik. Lægestuderende er så lette at imponere.

”VT! Der er ventrikulær takykardi!”

Catherines blik pilede hen til skærmen. En v-takket linje skar sine forrevne tænder hen over ekg-skærmen. ”Er der noget tryk?”

”Nej. Det kan ikke måles.”

”Indled hjertemassage. Littman, du har ansvaret for indsatsen.”

Kaosset tiltog som en storm, der hvirvlede voldsommere og voldsommere rundt omkring hende. En kurér susede ind med frosset plasma og blodplader. Catherine hørte Littman beordre hjertemassage og så en sygeplejerske lægge sine hænder på sternum og begynde at pumpe på brystkassen, mens patientens hoved nikkede op og ned som en mekanisk fugl. For hvert tryk tilførte de ilt til hjernen og holdt den i live. De gav også næring til blødningen.

Catherine stirrede ned på patientens bughule. Hun pressede stadig leveren sammen, holdt stadig tidevandsbølgen af blod tilbage. Var det mon noget, hun bildte sig ind, eller var det ikke, som om strømmen af blod, der havde piblet som et skinnende bånd gennem hendes fingre, var aftaget?

”Lad os give ham stød,” sagde Littman. ”Et hundrede joules ... ”

”Nej, vent. Sinusrytmen er her igen!”

Catherine kiggede på skærmen. Sinustakykardi! Hjertet pumpede igen, men det tvang også blod ind i arterierne.

”Er der perfusion?” råbte hun. ”Hvad er blodtrykket?”

”Blodtrykket er … halvfems over fyrre. Yes!”

”Rytmen er stabil. Der er stadig sinustakykardi.”

Catherine kiggede ind i den åbne bug. Blødningen var svundet ind til en næppe synlig siven. Hun stod med leveren i sin hule hånd og lyttede til skærmens støtte bippen. Musik i hendes ører.

”Jeg tror, vi har reddet et liv, folkens,” sagde hun.

Catherine tog den blodige kittel og handskerne af og fulgte efter båren, der kørte patienten ud fra Traumestue To. Musklerne i hendes skuldre sitrede af træthed, men det var en god træthed. Sejrens udmattelse. Sygeplejerskerne kørte båren ind i elevatoren for at bringe deres patient til den kirurgiske intensivafdeling. Catherine skulle lige til at træde ind i elevatoren, da hun hørte nogen kalde på sig.

Hun vendte sig om og så en mand og en kvinde komme gående hen imod sig. Kvinden var ikke ret høj med et bistert udseende, en brunette med kulsorte øjne og et blik, der var lige så skærende som laserstråler. Hun var klædt i en enkel blå spadseredragt, der fik hende til at se næsten militæragtig ud. Ved siden af sin meget højere følgesvend lignede hun en dværg. Manden var midt i fyrrerne og havde sølvstrejf i sit mørke hår. Alderen havde trukket dybe, alvorlige furer i det, der stadig var et iøjnefaldende smukt ansigt. Det var hans øjne, Catherine fokuserede på. De var dæmpet grå, ikke til at læse.

”Dr. Cordell?” spurgte han.

”Ja.”

”Jeg er kriminalassistent Thomas Moore, og det her er kriminalassistent Rizzoli. Vi er fra drabsafdelingen.” Han holdt sit politiskilt i vejret, men det kunne lige så godt have været et legetøjsskilt. Hun kiggede knap nok på det; al hendes opmærksomhed var rettet mod Moore.

”Kan vi tale uforstyrret sammen?” spurgte han

Hun kiggede på sygeplejerskerne, der ventede sammen med patienten i elevatoren. ”Kør bare,” sagde hun til dem. ”Dr. Littman skriver anvisningerne ned.”

Først da elevatordøren var lukket, henvendte hun sig til kriminalassistent Moore. ”Handler det om offeret for en flugtbilist, der kom ind for lidt siden? For det ser ud til, at han overlever.”

”Vi er her ikke for at tale om en patient.”

”Men De sagde, I kom fra drabsafdelingen, ikke sandt?”

”Ja.” Det var hans lavmælte stemme, der foruroligede hende. En blid advarsel om at berede sig på dårligt nyt.

”Er det ... åh gud, jeg håber ikke, det drejer sig om nogen, jeg kender.”

”Det drejer sig om Andrew Capra. Og det, De var udsat for i Savannah.”

Et øjeblik var hun mundlam. Hendes ben føltes pludselig følelsesløse, og hun rakte en hånd bagud mod væggen som for at hindre sig selv i at falde.

”Dr. Cordell?” sagde han med pludselig bekymring i stemmen. ”Har De det godt?”

”Jeg tror … Jeg tror hellere, vi må tale sammen på mit kontor,” hviskede hun. Hun vendte sig brat om og forlod skadestueafdelingen. Hun kiggede sig ikke tilbage for at se, om betjentene fulgte efter hende; hun blev bare ved med at gå, flygtede hen til sikkerheden på sit kontor i den tilstødende klinikbygning. Hun hørte deres fodtrin lige bag sig, mens hun navigerede rundt i det vidtstrakte bygningskompleks, som Pilgrim Medical Center udgjorde.

Det, De var udsat for i Savannah.

Hun havde ikke lyst til at tale om det. Hun havde håbet på aldrig at skulle tale med nogen om Savannah, aldrig mere. Men de var fra politiet, og hun kunne ikke undgå deres spørgsmål.

Til sidst nåede de frem til et kontor med navneskiltet:

Peter Falco, cand.med.

Catherine Cordell, cand.med.

Almen kirurgi og karkirurgi

Hun trådte ind i forkontoret, og receptionisten kiggede op og smilede automatisk til hilsen. Men det halvformede smil stivnede på hendes læber, da hun så Catherines askegrå ansigt og fik øje på de to fremmede, der var fulgt efter hende.

”Dr. Cordell? Er der noget galt?”

”Vi er på mit kontor, Helen. Vær sød at stille mine samtaler om.”

”Din første patient kommer klokken ti. Mr. Tsang, opfølgende splenektomi ... ”

”Aflys aftalen.”

”Men han kommer kørende hele vejen fra Newbury. Han er sikkert allerede på vej.”

”Udmærket, men så sig til ham, at han må vente. Og vær sød ikke at stille opkald igennem.”

Catherine ignorerede Helens forvirrede blik og gik direkte ind på sit kontor med Moore og Rizzoli i hælene. Hun rakte straks ud efter sin hvide kittel. Den hang ikke på dørhåndtaget, hvor hun altid plejede at hænge den. Det var kun en lille frustration, men bar ved til de i forvejen oprørte følelser – det var næsten mere, end hun kunne klare. Hun kiggede sig omkring i lokalet på udkig efter kitlen, som om hendes liv afhang af det. Hun fik øje på kitlen, der lå draperet hen over arkivskabet, og følte en irrationel lettelse, da hun rev den til sig og trak sig om bag sit skrivebord. Dér følte hun sig tryg, barrikaderet bag dets glinsende rosentræsoverflade.

Der herskede sirlig orden på hendes kontor, ligesom der gjorde på alle andre områder i hendes tilværelse. Hendes tolerance over for sjusk var minimal, og hendes sagsmapper lå stablet i to snorlige stakke på skrivebordet. Hendes bøger stod opstillet alfabetisk efter forfatter på hylderne. Hendes computer summede dæmpet, og geometriske mønstre dannede sig på pauseskærmen. Hun tog kitlen på for at skjule sin blodplettede hospitalsbluse. Det nye uniformslag føltes som endnu et beskyttende skjold, endnu en barriere mod livets rodede og farlige luner.

Siddende bag skrivebordet iagttog hun Moore og Rizzoli, der kiggede sig omkring i kontoret og uden tvivl dannede sig et indtryk af dets beboer. Gjorde betjente det per automatik – kastede et hurtigt undersøgende blik rundt for at vurdere den udspurgte persons personlighed? Det fik Catherine til at føle sig udsat og sårbar.

”Jeg er godt klar over, at det er et pinefuldt emne for Dem at tale om,” sagde Moore, idet han satte sig ned.

”De gør Dem ingen anelse om, hvor pinefuldt det er. Der er gået to år. Hvorfor skal det bringes op nu?”

”Det er i forbindelse med to uopklarede drabssager her i Boston.”

Catherine rynkede panden. ”Men jeg blev overfaldet i Savannah.”

”Ja, det ved vi godt. Men der findes en national database over forbrydelser kaldet VICAP, og da vi foretog en VICAP-søgning efter forbrydelser mage til vores mord, dukkede Andrew Capras navn op.”

Catherine var tavs et øjeblik, mens hun fordøjede oplysningerne og samlede mod til at stille det næste logiske spørgsmål. Det lykkedes hende at spørge roligt: ”Hvilke ligheder taler vi om?”

”Måden, kvinderne blev bundet og kontrolleret på. Den type skæreinstrument, der blev brugt. Hvor på …” Moore tav, idet han gjorde sig anstrengelser for at formulere sine ord så hensynsfuldt som muligt. ”Hvor på kroppen de blev lemlæstet,” afsluttede han dæmpet.

Catherine greb fat om skrivebordet med begge hænder og kæmpede for at undertrykke en pludselig bølge af kvalme. Hun kiggede på sagsmapperne, der lå stakket så sirligt foran hende. Hun fik øje på en blå blækstreg, der plettede ærmet på kitlen.

Uanset hvor ihærdigt du forsøger at holde orden i dit liv, uanset hvor omhyggeligt du garderer dig imod fejltagelser, imod svagheder, så er der altid en plet, en brist, der lurer ude af syne. Og venter på at overrumple dig.

”Fortæl mig om dem,” sagde hun. ”Om de to kvinder.”

”Vi har ikke lov til at afsløre ret meget.”

”Hvad kan I fortælle mig?”

”Ikke mere end det, der stod i søndagsudgaven af Globe.”

Hun var nogle sekunder om at bearbejde det, han lige havde sagt. Hun stivnede vantro. ”De der Boston-mord – er de begået for nylig?”

”Det sidste var tidligt fredag.”

”Så har det ikke noget med Andrew Capra at gøre! Ikke noget med mig at gøre.”

”Der er slående ligheder.”

”Men så er de fuldkommen tilfældige. Det må de være. Jeg troede, vi talte om gamle forbrydelser. Noget, Capra gjorde for mange år siden. Ikke i sidste uge.” Hun skubbede brat sin stol tilbage. ”Jeg kan ikke se, hvordan jeg vil kunne hjælpe jer.”

”Dr. Cordell, morderen har kendskab til detaljer, der aldrig blev afsløret for offentligheden. Han har oplysninger om Capras overfald, som ingen med undtagelse af efterforskerne i Savannah-sagen kender til.”

”Men så skulle I måske henvende jer til dem. Dem, som kender detaljerne.”

”De er en af dem, dr. Cordell.”

”Hvis De skulle have glemt det, så var jeg et offer.”

”Har De drøftet Deres sag i detaljer med nogen?”

”Kun politiet i Savannah.”

”De har ikke drøftet den indgående med Deres venner?”

”Nej.”

”Familie?”

”Nej.”

”De må da have betroet Dem til nogen.”

”Jeg taler ikke om det. Jeg taler aldrig om det.”

Han kiggede på hende med et vantro blik. ”Aldrig?”

Hun kiggede væk. ”Aldrig,” hviskede hun.

Der var stille i lang tid. Så spurgte Moore blidt: ”Har De nogensinde hørt navnet Elena Ortiz?”

”Nej.”

”Diana Sterling?”

”Nej. Er det de kvinder, der …”

”Ja, de er ofrene.”

Hun sank en klump. ”Jeg kender ikke deres navne.”

”De havde ikke hørt om mordene?”

”Jeg læser med vilje ikke tragiske historier. Det kan jeg simpelt hen ikke klare.” Hun udstødte et træt suk. ”I forstår vel nok, at jeg ser så mange skrækkelige ting på skadestuen, så når jeg kommer hjem fra arbejde, vil jeg have ro. Jeg vil føle mig tryg. Hvad der sker ude i verden – al den vold – det behøver jeg ikke at læse om.”

Moore stak hånden i jakkelommen og tog to fotografier op, som han skubbede hen over skrivebordet til hende. ”Kan De genkende nogen af de to kvinder?”

Catherine stirrede på ansigterne. Kvinden til venstre havde mørke øjne og et smil om læben, vindblæst hår. Den anden var en æterisk blondine med et drømmende og fjernt blik.

”Den mørke er Elena Ortiz,” sagde Moore. ”Den anden er Diana Sterling. Diana blev myrdet for et år siden. Ser deres ansigter på nogen måde bekendte ud?”

Hun rystede på hovedet.

”Diana Sterling boede i Back Bay, kun knap en kilometer fra, hvor De bor. Elena Ortiz’ lejlighed ligger kun to gader syd for hospitalet her. De kan sagens være stødt på dem. Er De fuldkommen sikker på, at De ikke kan genkende nogen af dem?”

”Jeg har aldrig set dem før.” Hun rakte fotografierne tilbage Moore og opdagede pludselig, at hendes hånd skælvede. Han måtte uden tvivl have bemærket det, da han tog imod fotografierne, og hans fingre strejfede hendes. Han lagde sikkert mærke til en hel del; det gjorde en politimand. Hun havde været så koncentreret om sit eget indre oprør, at hun knap nok havde bemærket manden. Han havde været afdæmpet og blid, og hun havde ikke følt sig truet på nogen måde. Først nu gik det op for hende, at han havde betragtet hende indgående og ventet på et glimt af den indre Catherine Cordell. Ikke den dygtige traumekirurg, ikke den kølige og elegante rødhårede kvinde, men kvinden under overfladen.

Nu tog kriminalassistent Rizzoli ordet, og modsat Moore gjorde hun ikke noget forsøg på at mildne sine spørgsmål. Hun søgte udelukkende svar, og hun spildte ikke tiden i jagten på dem. ”Hvornår flyttede De hertil, dr. Cordell?”

”Jeg forlod Savannah en måned efter, at jeg blev overfaldet,” sagde Catherine i den samme forretningsmæssige tone som Rizzolis.

”Hvorfor valgte De Boston?”

”Hvorfor ikke?”

”Det er langt væk fra sydstaterne.”

”Min mor voksede op i Massachusetts. Hun tog os med til New England hver sommer. Det føltes som … som at vende hjem.”

”Og nu har De så boet her i over to år.”

”Ja.”

”Og hvad har De lavet?”

Catherine rynkede panden, forvirret over spørgsmålet. ”Arbejdet her på Pilgrim, sammen med dr. Falco. På skadestuen.”

”Så tog Globe nok fejl.”

”Hvad mener De?”

”Jeg læste artiklen om Dem for et par uger siden. Den om kvindelige kirurger. De så for øvrigt godt ud på billedet. Der stod, at De kun har arbejdet her på Pilgrim i et år.”

Catherine tav og sagde så roligt: ”Det, der stod i artiklen, er korrekt. Efter Savannah brugte jeg noget tid på …” Hun rømmede sig. ”Jeg købte mig først ind i dr. Falcos praksis i juli sidste år.”

”Og hvad med Deres første år i Boston?”

”Der arbejdede jeg ikke.”

”Hvad lavede De så?”

”Ingenting.” Svaret, så tonløst og endeligt, var det eneste, hun havde tænkt sig at give. Hun ville ikke afsløre den ydmygende sandhed om, hvordan hendes første år havde været. Dagene, der blev forvandlet til uger, hvor hun var bange for at forlade sin lejlighed. Nætterne, hvor selv den mindste lyd kunne få hende til at ryste af panik. Den langsomme og smertefulde rejse tilbage til en tilværelse, hvor bare det at køre i elevator eller gå ud til sin bil i mørke krævede massivt mod. Hun havde skammet sig over sin sårbarhed; hun skammede sig stadig, og hendes stolthed ville aldrig tillade hende at afsløre det.

Hun kiggede på sit ur. ”Jeg får patienter. Jeg har virkelig ikke mere at tilføje.”

”Lad mig lige tjekke mine notater igen.” Rizzoli åbnede en lille notesbog med spiralryg. ”For lidt over to år siden, den 15. juni, blev De overfaldet i Deres hjem af dr. Andrew Capra. En mand, De kendte. En turnuslæge, De arbejdede sammen med på hospitalet.” Hun kiggede op på Catherine.

”De kender allerede svarene.”

”Han bedøvede Dem, tog tøjet af Dem. Bandt Dem til Deres seng. Pinte og plagede Dem.”

”Jeg kan ikke se formålet med ... ”

”Voldtog Dem.” Selv om ordene blev udtalt dæmpet, virkede de lige så brutale som et slag i ansigtet.

Catherine sagde ingenting.

”Og han havde endnu flere planer,” fortsatte Rizzoli.

Kære Gud, få hende til at holde op.

”Han ville have lemlæstet Dem på den værst tænkelige måde. Ligesom han lemlæstede fire andre kvinder i Georgia ved at ødelægge præcis det, der gjorde dem til kvinder.”

”Så er det vist nok,” sagde Moore.

Men Rizzoli var ubønhørlig. ”Det kunne være sket for Dem, dr. Cordell.”

Catherine rystede på hovedet. ”Hvorfor gør De det her?”

”Dr. Cordell, der er intet, jeg hellere vil, end at pågribe denne mand, og jeg skulle mene, at De gerne vil hjælpe. De vil vel gerne forhindre det samme i at ske for andre kvinder.”

”Men det har intet med mig at gøre! Andrew Capra er død. Han har været død i to år.”

”Ja, jeg har læst hans obduktionsrapport.”

”Og jeg kan garantere Dem for, at han er død,” gav Catherine igen. ”For det var mig, der skød svinet.”

4

Moore og Rizzoli sad og svedte i bilen; den varme luft susede ud fra airconditionanlæggets gitter. De havde siddet fast i trafikken i ti minutter, og der blev ikke køligere i bilen.

”Skatteyderne får det, de betaler for,” sagde Rizzoli.