Denne e-bog er ophavsretligt beskyttet materiale og må ikke kopieres, reproduceres, overføres, distribueres, leases, udlånes, offentligt fremføres eller anvendes på nogen måde, med mindre forlaget udtrykkeligt skriftligt har tilladt det og vilkår og betingelser er aftalt. Enhver anvendelse i strid med denne bestemmelse, kan være en direkte overtrædelse af forfatterens eller forlagets rettigheder og kan medføre erstatningskrav.

Skrevet af Paul Cleave

Christchurch Noir-serien

- Det syvende mord

- Dybet

- Hævn

- Samleren

- Slagtehuset

Slagtehuset

Slagtehuset

Originalens titel: The Laughterhouse

© Paul Cleave, 2012

© Katrin Agency, 2016

Jentas A/S

Oversætter: Rasmus Klitgaard Hansen

Produceret i ePub: Jentas A/S

Omslag: Jentas A/S

Illustration: Koitz Animation & Graphics

Grafisk tilrettelæggelse: Jentas A/S

ISBN 978-87-7107-445-1

www.jentas.dk

www.facebook.com/forlagetjentas

Alle kontrakter og aftaler vedrørende værket, oversættelsen, redaktion, omslaget, illustrationen og e-bogsproduktionen er ejet af Katrin Agency

Alle rettigheder forbeholdes.

Mekanisk, elektronisk eller fotografisk gengivelse af denne bog eller dele heraf er, uden forlagets skriftlige samtykke, forbudt ifølge gældende dansk lov om ophavsret.

E-bogen er vandmærket (kopibeskyttet) og køberen af e-bogen, som holdes ansvarlig for evt. misbrug, kan, af leverandøren, identificeres herigennem.

Published by arrangement with Ulf Töregård Agency AB.

Originally published by Atria Books,

A Division of Simon & Schuster, Inc.

Tak

Til McT, The Mogue, Loony og Haku

Prolog

Det var som jul i august. Det smukkeste vintereventyr. Gul tape overalt som lametta, små strenge af tåge, der dækkede ordene POLITI – INGEN ADGANG, så man ikke kunne skelne bogstaverne fra hinanden. Der lå en lille, brun sko i sneen. Den lå på siden, og sneen havde hobet sig op ved sålen. Den var faldet af pigen, da hun blev båret fra bilen ind i bygningen. Luften var dødstille og kold – så kold, at det føltes, som om ens ånde ville fryse til is foran ansigtet og falde til jorden, hvor den ville lande blødt i sneen og bidrage til forfrysningen af ens fødder. Sneen var hvid de fleste steder, men grå, hvor den var blevet revet op af skosåler og køretøjer. Andre steder, især tæt på bygningen, genspejlede den halogenpærerne og de blinkende lygter fra patruljevognene. Det samme lys faldt hen over de beskidte vinduer og blev opslugt af de store lokaler bag vinduesglassene.

Det lignede et julesceneri. Julemanden forvilder sig ind i det forkerte kvarter, møder de forkerte mennesker og betaler den ultimative pris. Halogenlamperne og bilernes forlygter var rettet mod den gamle bygning og oplyste tragedien, forvandlede den til et skuespil. Bygningen var forladt og havde været det i næsten et halvt århundrede, og den stod tom bortset fra efterladte maskiner og rustent jernskrot overalt, gamle redskaber og møbler, der ikke var den tid værd, det ville tage at hente dem. Og så var der selvfølgelig lugten. Der lugtede af den død, der engang trampede parvis ind gennem portene, som dyrene, der var på vej mod Arken, bortset fra at her var der ingen frelse i sigte. Gulvet havde absorberet blodet, ekskrementerne og urinen gennem de få år, slagteriet var i drift, og døden og alle de ulækre ting, der fulgte med, var indlejret i cementen, begravet i fundamentet og væggene, ja, selv i luften, som om den ikke bevægede sig derinde, men stod fuldkommen stille, for tung til at cirkulere, for tyk til at lukke et frisk strejf ind.

Betjent Theodore Tate havde ikke lyst til at vide, hvor meget blod der var blevet udgydt her. Han havde ikke lyst til at tænke alt for meget over det – han ville bare udføre sit arbejde, være opmærksom og lade være med at gå i vejen. Han og hans makker, betjent Carl Schroder havde været de første på gerningsstedet. De var gået ind, langsomt og forsigtigt, og de havde fundet den lille pige, stadig med den ene sko på, sammen med strømpen, og det var det eneste, hun havde haft på. Resten af tøjet var revet itu og lå i en bunke ved siden af hende. Ingen af dem havde set særlig mange lig – et par selvmord og bilulykker – en, hvor chaufføren var blevet skåret midtover, og hans ben og overkrop havde ligget tyve meter fra hinanden, og de havde aldrig fundet den ene hånd – men dette var Tates første mord, frisk blod og mælkefarvede øjne, en tragedie fremkaldt af brutal vold, ikke af en ulykke.

De havde sikret området med minimal ordveksling, og bagefter havde de ventet på de andre, mens de gned hænderne mod hinanden og stampede med fødderne for at få gang i blodcirkulationen. Synet af den lille pige havde givet Tate lyst til at sige sit job op, men det havde også givet ham lyst til at blive drabsefterforsker. Livet var, sådan som hans præst havde sagt til ham, fyldt med selvmodsigelser og onde mennesker.

De kriminalassistenter, der var kommet, havde ingen vidner at afhøre. De eneste vidner var spøgelserne af de kreaturer, der var gået gennem slagteriets porte på deres vej mod at blive forvandlet til færdigretter og hamburgere.

Klokken var lidt over ti. Lidt under frysepunktet. Et par dage til fuldmåne. Det var begyndt at sne natten før. De steder, hvor det kunstige lys ikke faldt, var oplyst af månens blege skær. På bygningens facade stod der North City Slagtehus med malede bogstaver. For halvandet døgn siden var der igen blevet skåret og hakket derinde, men denne gang havde det ikke været kvæg og får.

De havde allerede pågrebet manden, der havde gjort det. De havde haft ham i deres varetægt i fireogtyve timer. I de toogtyve af dem havde han ikke mælet et ord. Forældrene havde været på politistationen hele tiden og havde tigget og bedt om at måtte tale med ham, der havde bortført deres datter; de troede, der var en chance for, at de kunne få deres datter tilbage. Betjentene vidste, at de nok skulle få hende tilbage, men ikke i den tilstand, de ønskede.

Til sidst var en kriminalassistent gået ind og begyndt at tæve den mistænkte. Han havde fået nok og gik til angreb på ham med en telefonbog. Kriminalassistenten stod til fyring, men den mistænkte havde røbet gerningsstedet.

En af betjentene kom ud af bygningen, fik øje på Tate og gik hen til ham.

”Sikke et svineri,” sagde betjent Landry og klappede på sine frakkelommer. Han standsede, da han ramte en pakke cigaretter, og halede den op af lommen. ”For helvede, mine fingre er så kolde, at jeg ikke engang tror, jeg kan tænde en smøg.”

”Det er et tegn på, at du burde holde op,” sagde Tate.

”Hvad? Fra Gud? At dømme efter det, vi fandt derinde, er han travlt optaget et andet sted,” svarede Landry. ”Så I gulvet?”

Tate nikkede. Han havde set det, og han ville aldrig glemme synet.

Landry fortsatte: ”Det er fandeme et uhyggeligt gulv. Prøv lige at forestille jer, at det er det sidste, I ser.” Han tog et dybt drag af cigaretten, og gløden lyste op. Han så op på bogstaverne på siden af bygningen. ”Et slagtehus,” sagde han. ”Det er som taget ud af en gyserfilm.”

Tate svarede ikke. Han beholdt bare hænderne i lommerne og vuggede stille op og ned på fødderne.

”Stakkels pige,” sagde Landry.

”Jessica,” sagde Tate.

Landry rystede på hovedet. ”Lad være med det. Du skal ikke sætte navn på hende.”

Tate så på ham, og så slog han blikket ned.

”Hør her, Theo,” sagde Landry og tog cigaretten ud af munden. ”Jeg ved godt, at hun har et navn, okay? Men lad være med at bruge det. Der kommer masser af den her slags sager i fremtiden, og du er nødt til at betragte dem som ofre, ikke andet, ellers kan du ikke holde til det her job.”

En kriminalassistent kom ud fra slagtehuset. I hånden bar han en rød skoletaske med en regnbue tværs henover. Han holdt den ud i strakt arm, som om han bar på en død mus, som katten havde slæbt ind.

Landry tog endnu et sug af cigaretten. ”Du har godt hørt om tilståelsen, ikke?”

Tate nikkede. Han havde hørt det.

”Svinet slipper af sted med det,” sagde Landry og slukkede cigaretten. Han gik ind igen og efterlod Tate, som stod alene tilbage i sneen og stirrede på den brune lædersko, der ikke var større end hans hånd.

KAPITEL 1

Femten år senere

Det er dårligt vejr til en begravelse. Solen, der skinnede ned over Christchurch i morges, er blevet afløst af regn, den skyfri himmel er blevet helt grå uden det mindste glimt af blåt. Det ene øjeblik er regnen kraftig, den næste er den kun en irriterende støvregn, som vinduesviskerne på min bil har svært ved at tage. Bil er måske så meget sagt, den er mere end tyve år gammel, hvilket svarer til omtrent halvfjerds menneskeår, og den har uden tvivl nået pensionsalderen for længst. Nogle morgener starter den, andre gange ikke, men den var billig, og alligevel havde jeg knap nok råd til den.

Der er ikke alt for koldt, ikke endnu. Sådan er det tit i marts, selv om hver morgen uden tvivl er koldere end den foregående, og vi uvægerligt bevæger os mod juli og august og en hel masse kulde. Når det bliver så koldt, vil bilen med garanti ikke starte. Men måske arbejder jeg heller ikke til den tid. Betalte opgaver er efterhånden en sjældenhed. De eneste detektivopgaver, jeg har haft på det seneste, har jeg fået af kriminalassistent Carl Schroder, små sager, som politiet ikke kan beskæftige sig med, eftersom de er travlt optaget af at forhindre, at borgerne i Christchurch ender i lighuset.

Men vi er ikke i marts længere. Det har været april i ti timer, og april er langt mere nådesløs. Jeg har brugt halvdelen af de timer på at sove, og den anden halvdel på at køre fra motel til motel og fremvise et fotografi af Lucy Saunders. Lucy er en udadvendt pige, venlig og midt i tyverne, køn og tiltalende og med alle de karakteregenskaber, der gør hende til den perfekte svindler. Det er præcis de egenskaber, der har fået hende på kant med loven. Hun har overtrådt betingelserne for sin løsladelse mod kaution, ingen har set hende i to uger, og de tyve tusind dollars, hun har stjålet, og som blev startskuddet til hendes kriminelle løbebane, er ikke blevet fundet. Det har i virkeligheden ikke særlig meget med detektivarbejde at gøre, det er snarere en opgave for en dusørjæger. Men det giver penge. Det håber jeg i det mindste – Lucy Saunders er min første opgave af den art.

Det mest fornuftige af Lucy og hendes kæreste ville være at springe ind i en bil og køre så langt væk fra Christchurch som muligt, men folk som Lucy og hendes kæreste har en tendens til ikke at gøre det mest fornuftige. Jeg stiger ud af bilen og holder en avis over hovedet for at skærme mig mod regnen, mens jeg går hen mod de store glasdøre, der fører ind på Everblue Motel. Det er den type motel, man ikke ønsker at blive fundet død på – for hvis man bliver det, betyder det, at alfonsen ikke var tilfreds med den måde, man behandlede en af hans piger på. Fyren bag disken ligner en, der lever af hamburgere og porno. Hans skjorte er dækket af madpletter, og den er knappet op, så man kan se netundertrøjen indenunder, hvorfra hårene stikker ud som børstehårene på malerpensler. Jeg er glad for, at det er tyve timer siden, jeg sidst har spist. Der lugter af cigaretrøg, og loftet er næsten helt dækket af fluelort.

”Et værelse til to koster ...”

Han tier, da jeg lægger fotografiet på disken.

”Har du set hende her?” spørger jeg.

”Hør her, makker. Her kommer masser af strømere og fædre og alfonser, som leder efter nogen, og jeg giver dem altid samme besked: Intet er gratis her i livet.”

”Det er storsindet af dig,” siger jeg. ”Du er en sand menneskeven.”

”Man kan ikke betale sine regninger ved at være menneskeven.”

”Eller købe en ny skjorte. Jeg giver dig ikke tyve dollars bare for at få at vide, at hun ikke er her.”

”Jeg beder heller ikke om tyve dollars. Jeg beder om halvtreds. Og jeg skal nok få dem.”

”Ja?”

”Ja, for jeg har set hende der,” siger han og stikker en hånd ind under skjorten for at klø sin ene brystvorte på en måde, der ville kunne gøre den mest bøssede mand til hetero. ”Og altid sammen med den samme fyr. Den oplysning giver jeg dig gratis for at vise min velvilje. For halvtreds dollars kan du få mere at vide.”

”Hvis du har set hende, så betyder det enten, at hun er her, eller at hun lige har været her,” siger jeg. ”Jeg kunne jo bare gå i gang med at sparke døre ind og selv se efter.”

”Det kunne du,” siger han og rækker hånden ned og lægger den på et baseballbat. Nogen har skrevet Argument #1 på den med sprittusch. ”Men det gør du ikke. For hvis du havde været strømer, havde du allerede fortalt mig det og vist mig din legitimation. En strømer ville være ankommet i en bil, der var mere værd end brændstoffet i tanken, og mig og min makker her,” siger han og løfter baseballbattet, ”vi tror kun, at du ville nå at sparke en enkelt dør op. Så hvad bliver det til?”

Jeg kigger ud på parkeringspladsen. Langs den er der en halv snes værelser i L-form, seks værelser fra nord til syd, seks fra øst til vest. Der holder biler uden for fire af dem.

”Jeg har ikke halvtreds dollars,” siger jeg. ”Du har selv set min bil.”

”Så ved jeg desværre ikke noget om pigen.”

”Tak for din tid.”

Jeg går udenfor. Den friske luft er kærkommen efter at have været derinde. Det er snart frokosttid, og min mave knurrer overdrevent for at prøve at overbevise mig om, at jeg dør, hvis jeg ikke snart spiser noget. Hvis jeg havde halvtreds dollars, ville jeg bruge dem på mad, ikke give dem til et behåret vortesvin. Men selv om jeg ingen penge har, så har jeg de fem sekunder, det tager at udløse brandalarmen på vej tilbage mod bilen.

Gardinerne bliver trukket fra på værelserne og ansigter presset mod ruderne, og i det andet værelse fra enden af sydvest-fløjen ser jeg Lucy Saunders. Jeg haler telefonen op af lommen og ringer op. Ingen kommer løbende ud fra værelserne, kun motelejeren, som stirrer vredt på mig. Han har sit baseballbat i hånden. Han ser ud til at overveje, om han skal gå løs på min bil, men kommer tilsyneladende frem til, at battet ville lide større skade end bilen. Derefter overvejer han, om han skal angribe mig i stedet. Jeg sidder i bilen og stirrer på ham med et blik, der siger, at han skal gå ind igen, og det gør han heldigvis også til sidst.

To minutter senere ankommer brandbilen med hylende sirene, og jeg kan mærke hovedpinen komme. Den standser på parkeringspladsen og slukker sirenen, og derefter sker der ingenting. Efter et par minutter er der stadigvæk stille, og en flok brandmænd står afventende på parkeringspladsen. Så dukker Schroder op med to patruljevogne. Jeg betragter optrinnet fra bilen. Det er kun viskeren i førersiden, der fungerer. Schroder og hans folk går hen mod motelværelset. Et minut senere er Lucy og hendes kæreste lagt i håndjern og bliver ført hen mod en patruljevogn, og derefter bliver der talt med motelejeren og brandmændene, og til sidst sætter Schroder sig ind ved siden af mig. Sædet bliver gennemblødt. Vi kigger ud på brandmændene, som står omgivet af lokale ludere.

”Godt klaret,” siger Schroder. ”Det lykkedes dig kun at gøre både motelejeren og hele brandvæsenet rasende. Du plejer at lave mere ravage.”

”Tak for komplimentet.”

”Jeg er bare glad for, at du ikke slog nogen ihjel.”

”Man lærer hele livet,” siger jeg.

”Kommer du stadig i eftermiddag?”

”Ja, det har jeg jo lovet.”

”Du behøver ikke. Du holdt ikke ligefrem af ham, og han har aldrig haft noget godt at sige om dig.”

”Sandt nok,” siger jeg. ”Det er stadigvæk noget lort.” Jeg tænker på den sidste gang, jeg så Bill Landry. Det var sidste år. Han anklagede mig for at have myrdet to personer. Han havde kun ret i halvdelen af sin anklage. For en uge siden tjekkede han et tip, traf nogle forkerte beslutninger og endte med at betale den ultimative pris. Nu er han bare endnu en politimand, der er død i tjeneste, endnu en tilføjelse til de triste statistikker.

”Er du okay?” spørger han.

”Ja, hvorfor?”

”Du gnider dig i hovedet.”

Jeg fjerner hånden fra tindingen, hvor der er en lille bule og et ar skjult under håret. Jeg var ikke klar over, at jeg havde gnedet på det. For seks uger siden blev en glaskrukke med en afhugget tommelfinger i banket ind i mit kranie af en mand, der ville dræbe mig. Jeg har lidt af voldsomme hovedpiner lige siden. Heldigvis er den ved at aftage for denne gang.

”Jeg har det fint,” siger jeg.

”Du burde gå til lægen.”

”Hvordan går det med min ansøgning?” spørger jeg.

”Det var på forhånd dømt til at blive svært, Tate. Der er for meget lort i din fortid.”

”Der dør strømere hver dag efterhånden. Om et år er der ikke flere tilbage. Jeg kan ikke se, hvorfor jeg ikke skulle kunne overtage Landrys plads.”

”Tager du pis på mig? Kan du ikke se, hvorfor det er verdens dårligste ide?”

”Det var bare for at give et eksempel,” siger jeg. Jeg er godt klar over, at man ikke bare kan erstatte en død politimand med en anden. ”Men politiet mangler gode betjente, og lige meget hvad du siger, Carl, så var jeg god.”

Han sukker. ”Ja, det var du. Indtil du ødelagde det hele for dig selv. Jeg er på din side, okay? Jeg gør, hvad jeg kan. Jeg tror, politiet er bedst tjent med at have dig med på holdet. Jeg tror også, det ville være godt for byen, men det tager tid at behandle ansøgningen, og hvis den bliver imødekommet, er der stadig masser af betingelser, du skal opfylde. En af dem er en helbredstest, og der halter du ærligt talt bagefter, Tate. Har du overhovedet spist noget den her uge?”

”Jeg har brug for jobbet, Carl.”

”Der er masser af andre jobs.”

”Nej, det er der ikke. Det er det her job, jeg har brug for. Jeg kan ikke andet end det.”

Han kigger på mig med et nik og træder ud i regnen. Det er samme type blik, vi plejede at sende til junkier.

”Gå til lægen,” siger han og smækker døren i.

Lucy og hendes kæreste stirrer ud gennem patruljevognens vinduer på deres fremtid, mens brandbilen kører langsomt væk med slukket sirenelys. Luderne ser skuffede ud, mens de ser efter den. Jeg drejer nøglen, men bilen starter ikke. Først i femte forsøg lykkes det. Vejret, den hensygnende bil, begravelsen – det føles alt sammen som dårlige tegn, mens jeg kører hjem gennem de regnvåde gader.

KAPITEL 2

I mit hus lever spøgelserne af min datter og min kat, og derudover hjemsøges jeg af et højst virkeligt huslån. Engang var jeg politimand, så blev jeg privatdetektiv, derefter kriminel, og nu er jeg privatdetektiv igen, mens jeg drømmer om at vende tilbage til politiet. Sådan ser min livscyklus ud. Det er ikke nok for mig at være privatdetektiv. Jeg har brug for mere end at opspore utro ægtemænd. Jeg har ikke forstand på andet end efterforskning. Og at slå ihjel.

Jeg bruger en time på at spise frokost, og derefter tager jeg mit eneste jakkesæt på. Det hænger på mig. Jeg kører klokken halv tre. Regnen er ikke taget af, og vandet slører de i forvejen utydelige vejstriber, så de er så godt som umulige at se. Jeg kører forbi damer i store frakker ved busstoppesteder og børn med skoleuniformer og skoletasker, som er travlt optaget af deres mobiltelefoner. Efter en halv time når jeg frem til kirkegården, hvor min datter ligger begravet, og hvor min præst engang arbejdede, før han blev en del af statistikkerne ligesom Landry. Parkeringspladsen er fuld af biler, der vidner om et bredt udsnit af befolkningen. Jeg er nødt til at parkere to gader væk og gå tilbage. Afløbsristene er stoppet til med blade. De røde er friske, de brune er ved at formulde og blive til slam. Den lette vind skærer direkte gennem tøjet. Parkeringspladsen er også fyldt med blade, der hvirvler rundt i vinden, de fleste lægger sig til hvile på fliserne, andre sætter sig fast på bilernes forruder. Og regnen fortsætter.

Dårligt vejr til en begravelse.

Politibegravelser er altid en større affære. Der holder nyhedsbiler udenfor, journalisterne ankommer altid som de første. De retter deres kameraer mod mig et par sekunder, før de vender dem væk igen. Jeg er glad for, at drabet på en politimand stadig er vigtigt nok til at komme i nyhederne. Men selvfølgelig vinkler de det altid på deres egen måde. Det er det eneste, der adskiller journalister fra aber. Jeg går op ad trappen til den store dør, ryster min paraply og hænger den på knagerækken sammen med jakken. Kirken er mere end hundrede år gammel og bygget i grå kampesten med hvid mørtel imellem. På mosaikvinduerne er der lige så meget støv, som der er farver. Kirken er omtrent halvt fyldt, men der kommer stadig en lind strøm af folk bag mig, ligesom der står små grupper udenfor og skynder sig at tage en sidste cigaret, før begravelsen begynder. Schroder står og taler med en smuk kvinde midt i trediverne. Han får øje på mig og går hen mod mig. Hans plads tages straks af en anden mand, der begynder at tale med kvinden med et stort smil.

”Det var godt, du kom,” siger Schroder. ”Kom med.” Jeg følger efter ham op foran, hvor han præsenterer mig for fader Jacob, som erstattede fader Julian sidste år, efter at Julian fik smadret kraniet med en hammer og fik tungen skåret ud.

”Velkommen til Christchurch,” siger jeg.

”Jeg har hørt meget om dig,” siger fader Jacob og trykker min hånd. Han er i starten af eller midt i tresserne, har flere grå end sorte hår og et magert, smalt ansigt, der kunne skjules bag en lygtepæl. Hans fingre er gule af nikotin, og han har røde pletter i ansigtet rundt om næsen, som om kulden har givet ham en allergisk reaktion.

”Jeg håber, der var gode ting imellem,” siger jeg.

”Ja, der var der,” siger han, og her burde han have smilet varmt og alfaderligt, men hans ansigt er udtryksløst. ”Og så var der også ting, der burde få dig til at overveje at besøge skriftestolen.”

Vi er nødt til at tale højt for at overdøve regnen. Kirken er ved at blive fyldt, de fleste gæster er i uniform, og resten er klædt i sort ligesom mig. Alle taler med bløde stemmer, men de brudstykker af samtaler, jeg opfanger, handler ikke om Landry, men om vejret, andre venner eller sidste uges kamp. Forreste række er forbeholdt familien og Landrys ekskoner, som der er tre af, og de lader til at komme fint ud af det med hinanden. De har selvfølgelig også et vanskeligt ægteskab med Landry til fælles. Jeg følges med Schroder ned til de bagerste rækker, og jeg kommer til at sidde ved siden af den kvinde, han talte med tidligere, og som nu sidder og læser det lille trykte hæfte med et billede af Landry på forsiden og salmer indeni. Ved siden af kisten hænger et billede af Landry i plakatstørrelse. Hans store, smilende ansigt stirrer ud på os fra et minde, som en eller flere af gæsterne har sammen med ham.

Præcis klokken halv fire træder fader Jacob op på prædikestolen, og forsamlingen bliver stille. Kirken burde investere i et par varmeapparater. Og et lag maling. Folk gnider hænderne sammen for at holde varmen. Det er svært at fortælle om en mand, man aldrig har mødt, men fader Jacob klarer det udmærket, med hjælp fra en masse klicheer om kærlighed, tab, livet og Guds store plan. Vi rejser os alle sammen op og synger en salme. Bagefter spørger fader Jacob, om der er nogen, der vil sige et par ord, og Landrys søster går op og klarer tre ord, før hun bryder sammen i gråd og bliver fulgt ned med trøstende arme om sig. Andre går op og klarer det bedre, andre klarer sig lige så godt som søsteren, og alt imens ligger Landry i sin kiste ved siden af, uvidende om det alt sammen. Kisten er lukket, for hans død var ikke lige så køn som et hjerteanfald. Han blev dræbt med adskillige skud. I Hollywood var han blevet genskabt med panser, kraftige våben og en kraftkilde, så han kunne sparke røv og bekæmpe kriminalitet. Hvis han var blevet genskabt i Christchurch, var det blevet med genbrugsplastik, han havde fået minimumsløn og et vådt, sammenrullet håndklæde som våben.

Kriminalassistent Watts træder op på prædikestolen. Han smiler til gæsterne, og i næsten ti sekunder siger han ikke et ord. Han kæmper både med sin angst for at tale foran forsamlinger og for at holde tårerne tilbage, og endelig begynder han. Han fortæller om, hvordan han og Landry plejede at lave numre med hinanden. Det er svært at forestille sig. Han fortæller om engang, hvor de var på en overvågningsopgave, og han havde smurt skosværte på Landrys kikkert, så de havde siddet en hel time i bilen, mens Landry havde sorte ringe om øjnene. Han fortæller, at joken havde virket præcis lige så godt som i fjernsynet, og at de var blevet kaldt ud til et væbnet røveri på en kinesisk restaurant, og at Landry havde afhørt vidner i tre timer, uden at nogen havde fortalt ham det.

Folk griner. Schroder ler med, og det samme gør kvinden ved siden af mig. Så sjov er historien heller ikke, men i det øjeblik er det det sjoveste, vi nogensinde har hørt.

”Han fik ram på mig den næste aften,” fortæller han. ”Vi havde været på overvågning i mange timer, og da vi kom tilbage til stationen, faldt jeg i søvn ved mit skrivebord. Han limede mit ansigt fast til bordpladen med kontaktlim.”

Begravelsen varer halvanden time. Jeg kigger hele tiden på kisten, mens jeg spekulerer over, hvordan et helt liv kan rummes i en lille trækasse, og hvordan en hel eksistens pludselig kan ophøre fuldstændig. Vi går ud på parkeringspladsen, og regnen er endelig aftaget. Vi venter på, at kisten skal blive båret ud. Den lægges i en ligvogn og køres ind på kirkegården. Vi går hen til gravstedet med vores frakker og paraplyer. Præsten begynder at tale, og jeg er bekymret over, at det vil tage endnu halvanden time. Men det tager kun fem minutter – af jord er du kommet, til jord skal du blive.

Det holder op med at regne, og paraplyerne slås sammen. Men himlen er blevet mørkere. Nogle af gæsterne begynder at gå, og flere følger efter. Jeg går også, og da jeg kommer tilbage til bilen, har nogen stukket en reklame for et bordel ind under vinduesviskeren: Tag flyeren med og få ’indgang’ til halv pris. Alle forsøger at køre samtidig, og bilerne sidder fast. Endelig kører kortegen ind mod byen, hvor den splittes op for at finde steder at holde bilen. De fleste vælger et parkeringshus i nærheden. Hjulene hviner på ramperne, og på alle hjørnerne sidder der malingrester, som vidner om dem, der har drejet for skarpt om svingene i årenes løb. Jeg parkerer øverst oppe og tager trappen ned. Nede ved gaden står en hjemløs og forsøger at sælge mig Jesus for prisen på en øl.

Popular Consensus er en natklub tæt på The Strip, en lang række af barer, der fungerer som cafeer og restauranter om dagen og natklubber efter klokken ni. Natklubben ejes af Landrys bror, og om fem timer vil stedet være proppet med de horder af alkoholiserede teenagere, der hærger byens gader om natten. Men nu er dørene åbne for dem, der kendte Landry, og bordene er dækket med pølsehorn og sandwicher, og der er fri bar. Overalt er der fotografier af Landry, og jeg nærstuderer et af os sammen fra tiden på politiskolen: Landry, Schroder og mig side om side, stadig med intakte hårlinjer, og Landrys og Schroders maver er ikke så store, som de er nu. Det er en af de ting, som Landry slipper for at bekymre sig om nu. Alt lyset er tændt, og folk sidder i baren og i båsene og deler minder og tårer.

”Værsgo,” siger Schroder og rækker mig en drink.

”Ellers tak,” siger jeg.

”Det er bare appelsinjuice,” siger han, og jeg tager imod den. Jeg kigger længselsfuldt på hans øl, mens han tager en tår. Jeg husker kun alt for tydeligt, hvordan øl og deslige fik mig i uføre sidste år. ”Det føles som en evighed siden,” siger han og nikker i retning af billedet.

”Jeg kan ikke huske halvdelen af folk,” siger jeg.

”Landry blev den første.”

”Hvad?”

Han nikker i retning af fotografiet igen. ”Den første på billedet, der blev dræbt.”

Vi tager begge en slurk, mens vi tænker over, om han også bliver den sidste, og om de andre går på pension om et par år, eller om de siger op nu. En eller anden tænder for anlægget, og Rolling Stones kommer ud af højttalerne, Landrys yndlingsband – og også et af mine.

”Hvorfor fanden tog han ud alene?” spørger jeg.

Schroder trækker på skuldrene, og så siger han noget uventet: ”Retsmedicineren siger, han havde kræft.”

”Hvad?”

”Han ville være død inden årets udgang. Han blev vist bare træt af den måde, tingene foregår på her i byen.” Han bunder halvdelen af øllen i én slurk. ”Han forsøgte at gøre en forskel og endte med at blive dræbt.”

Vi går tilbage til baren. De andre politifolk drikker så vedholdende, at man skulle tro, de forsøgte at tanke op til hele vinteren. Landrys bror ser ud til at være mere oprevet over barregningen end sin brors død. Han ligner en, der ville ønske, han havde fortyndet whiskyen endnu mere. Schroder bestiller en øl til, og han er færdig med den, før jeg har drukket en tredjedel af juicen. Stemmerne er blevet mere højrøstede, og der lyder brudstykker af historier fra alle retninger, og færre og færre handler om Landry, efterhånden som alkoholens virkning sætter ind, og mere og mere om Christchurch, om kriminaliteten, om vejret og om de unge gaderæsere. Gaderæserne, som er vokset op her i byen, og som aldrig kommer herfra. De erobrer gaderne om natten med deres lirede, larmende og spraglede biler med sænkede karosserier. Samtalerne bliver mere dystre, da den første time er gået, stemmerne bliver mere slørede, og snakken går om, hvordan man kunne forvandle byen til et bedre sted, og hvem vi burde skyde for at få det til at ske. Schroder bunder sin tredje øl, og jeg tager fat på min anden juice. De andre betjente kommer hen for at sludre, og mange af dem spørger, om vi ikke gik på politiskolen med ham, og flere af dem siger, at jeg burde komme tilbage til politistyrken, mens andre siger, at det er det sidste, byen har brug for. Jeg drikker af min juice og ønsker brændende, at jeg var langt væk herfra, mens jeg spekulerer over, hvor mange af dem der ville hade mig, hvis jeg virkelig vendte tilbage.

”Hvordan skrider det frem med Melissa X-sagen?” spørger jeg Schroder.

Han tager fat på en ny øl og drikker i tavshed et par sekunder, før han stiller den på bardisken.

”Det føles, som om vi jagter et spøgelse,” siger han.

Melissa X er den kvinde, som Christchurch-snitteren, en seriemorder, der nu sidder i fængsel, arbejdede sammen med. Hun er stadig på fri fod – og hun dræber stadig. Da jeg blev løsladt fra fængslet, sad Schroder og ventede på mig i sin bil med sagsmappen og bad mig om hjælp. Vi fandt frem til hendes rigtige identitet. Hendes navn er Natalie Flowers – men hun begyndte at kalde sig for Melissa, da hun blev overfaldet og voldtaget af sin universitetsprofessor for tre år siden. Siden da har hun tortureret og dræbt mindst ti mænd, den seneste for syv uger siden.

”Intet nyt?”

”Vi har talt med alle hendes venner og hele hendes familie. Uden resultat,” siger han. ”Vi har talt med plastikkirurger for at finde ud af, om hun har ændret udseende, men det har heller ikke givet noget. Det er, som om hun har forladt planeten, bortset fra at hun stadig myrder løs.”

”Ja, sådan virker det,” siger jeg. Jeg har stadigvæk sagsmappen, og jeg gransker den hver eneste dag ligesom Schroder. Men i modsætning til ham hjælper det mig ikke til at betale mine regninger.

”Vi finder hende,” siger han. ”Det garanterer jeg dig for.”

Kvinden, som jeg sad ved siden af under begravelsen, kommer hen til os. Schroder rejser sig og smiler, og jeg gør det samme.

”Theodore Tate,” siger han. ”Det her er kriminalassistent Kent.”

”Bare kald mig Rebecca,” siger hun og trykker min hånd.

Hun er nogle centimeter lavere end mig, nogle kilo lettere og bærer sikkert heller ikke rundt på lige så mange problemer som mig. Veltrænet og tiltrækkende. Hverken Schroder eller jeg selv kan holde op med at smile.

”Arbejder du sammen med Schroder?” spørger jeg.

”Kriminalassistent Kent er lige blevet forflyttet hertil fra Auckland,” siger Schroder. ”Hun har kun været her en uge. Hun var en af deres bedste folk, så vi har været heldige.”

Hun smiler. ”Jeg er glad for at være tilbage. Jeg er født og opvokset i Christchurch.”

”Hvornår rejste du herfra?” spørger jeg.

”Lige efter politiskolen,” siger hun. ”Jeg blev posteret i Auckland, men har forsøgt at komme hjem lige siden.”

”Det minder mig om noget,” siger Schroder. ”Emma Green er blevet optaget på politiskolen.”

”Jeg vidste godt, at hun havde søgt ind,” siger jeg.

”Emma Green. Hvor har jeg hørt det navn før?” spørger Rebecca.

”Det var hende, der blev bortført tidligere på året,” siger Schroder. ”Tate fandt hende.”

”Det er sandt,” siger hun. ”Den samme pige, som du ...” Hun afbryder sig selv.

Emma Green er den samme pige, som jeg kørte ned sidste år, mens jeg var fuld. Det var grunden til, at jeg sad i fængsel.

”Undskyld,” siger hun. ”Det var dumt af mig at nævne. Jeg har drukket lidt for meget gin og tonic,” siger hun og klirrer med isterningerne i sit tomme glas.

”Det er ikke din skyld. Det var mig, der dummede mig sidste år,” siger jeg, mens jeg tænker over, hvordan jeg egentlig har det med, at Emma skal være politibetjent.

”Men det er alt sammen fortid nu,” siger Schroder.

Han tager endnu en tår af sin øl, og så skifter vi emne.

Rebecca henter en ny drink og vender tilbage. Vi taler lidt om Schroders familie. Han finder sin tegnebog frem og viser mig billeder af sin datter og sin seks måneder gamle søn. Det er første gang, jeg ser hans søn. Jeg har set hans datter mange gange, men det er et par år siden nu. Rebecca smiler og siger, at hans børn er søde, og så fortæller hun, at hun ingen børn har, men to katte, og så siger hun leende, at det må være et stort arbejde for ham.

Han er ved at fortælle os om et eller andet, som det lykkedes hans søn at proppe ind i øret, da hans mobiltelefon ringer. Han klapper sig på lommerne for at finde den og besvarer opkaldet. Så hører jeg en anden mobiltelefon ringe. Og så en til. Betjente i hele baren klapper sig på lommerne og siger deres navne, inklusive Kent. Der bliver stille, mens alle lytter. Schroder støtter sig til bardisken med den ene hånd. Han stirrer på sin øl og skubber den så fra sig med en langsom bevægelse. Rebecca stiller sin drink – som hun endnu ikke er begyndt at drikke af – på disken. Folk begynder at lægge på, og så starter en ny runde opkald til andre betjente. Folk drikker ud og bevæger sig mod døren, andre går mod toilettet. Schroder lægger på. ”Ring efter nogle taxaer,” siger han til bartenderen.

”Hvad er der sket?” spørger jeg, mens jeg følger ham hen til døren.

”Du er ædru, ikke?”

”Selvfølgelig.”

”Og du har din bil med?”

”Ja.”

”Giv mig et lift, så fortæller jeg det på vejen.”

KAPITEL 3

Caleb Cole glæder sig. Han tvivler på, at den gamle mand kan huske, hvem han er, men han skal nok komme i tanke om det, når han først får forklaret det. Han var i tvivl om, hvad han skulle købe; han overvejede, om blomster ville være passende, men bestemte sig for, at det ville blive for akavet. Det ville være lige så mærkeligt at dukke tomhændet op, så han besluttede sig for at tage en sixpack øl med. Det var perfekt. Han vidste ikke, hvad Albert drak, men tænkte, at i hans alder ville det ikke betyde så meget. Øl eller vin, det smagte sikkert mere eller mindre ens, når man nærmede sig de hundrede. Ikke fordi Albert gjorde det, men han var uden tvivl tættere på hundrede end på halvtreds.

Han parkerer uden for plejehjemmet. Han ved ikke, om hans ankomst i bil vil vække halvdelen af beboerne, selv om klokken kun er halv otte, eller om de sover en tung, dødlignende søvn. Han tager øllene i hånden og retter på den rene skjorte, han tog på for en halv time siden efter at have været i bad. Regnen kommer og går – det ene øjeblik er det tørvejr, det næste regner det igen.

Han har aldrig før været på et plejehjem. Han har aldrig haft nogen grund til det. Begge hans forældre boede på plejehjem i næsten ti år, før de døde, men han besøgte dem aldrig, og han har ingen onkler eller tanter, han holder kontakt med. Og hans bedsteforældre – halvdelen af dem var døde, før han blev født, og den anden halvdel døde kort efter. Han ser sig omkring. Stedet føles præcis som det, det er – et opbevaringssted for gamle mennesker, der står med det ene ben i graven. Alle plejehjem er tilsyneladende opført i mursten og med aluminiumvinduer. Alle bygningerne ser ens ud, og han bruger et par øjeblikke på at finde ud af, hvor han skal gå hen. Engang troede han, at han og Laura ville ende deres dage sammen et sted som dette. Deres børn ville blive trætte af at passe dem og anbringe dem på plejehjem. De ville blive gamle sammen, mens de frygtede den dag, hvor en af dem ville blive syg og få lungebetændelse eller en infektion, der forværrede tilstanden, for til sidst at dø.

Han finder den rigtige bygning. Lyset er tændt indenfor. Han er nervøs. Han holder øllene under den ene arm og banker på. Han kan høre et tændt fjernsyn derindefra, men ellers intet.

Han banker på igen. ”Albert?”

Intet svar. Han går rundt om huset og kigger ind gennem en sprække mellem gardinerne og ind i stuen. Albert ser den anden vej, på fjernsynet, hvor der kører et reality-show. Han spekulerer på, om hans eget liv ville være egnet til et reality-show, men kommer frem til, at det ville det sikkert ikke. Det ville, af mangel på bedre ord, være for virkeligt. Albert sidder på en blomstret sofa. Ved siden af ham står en maskine, der ligner en affugter, bortset fra at der går en gennemsigtig slange med ilt fra den hen til Albert.

Caleb banker på vinduet.

Albert farer sammen og vender sig om mod lyden. Det er tydeligt, at han ikke kan se, hvad der er uden for vinduet, så Caleb banker på ruden igen, og så går han hen til døren. Han banker på og venter, og efter et par sekunder bliver døren åbnet.

”Ja?”

”Albert McFarlane?” spørger Caleb.

”Ja, det er mig,” siger Albert. Han er skaldet, og hans ører er lidt udstående på grund af iltslangen, der går hen over dem og op i næsen, som ser rød og irriteret ud. Hans stemme er hvæsende, og anstrengelsen ved at tale får ham til at hive efter vejret. Han stikker en finger op til brillerne og skubber dem så tæt på øjnene, at linsen næsten må røre dem. Han klemmer øjnene sammen, mens han fokuserer på den pludseligt forstørrede verden.

”Mit navn er Caleb Cole,” siger Caleb. ”Kan du huske mig?”

”Huske dig?” siger Albert og læner sig længere frem. ”Er du et af mine børnebørn?”

Caleb ryster på hovedet. ”Nej. Må jeg have lov til at komme indenfor?”

”Er du kommet for at sælge mig et eller andet?”

Caleb løfter øllene i vejret. ”Nej, jeg vil bare gerne sludre lidt,” siger han og håber, det er lige, hvad Albert har brug for.

”Øh, det lyder hyggeligt, men jeg kan stadig ikke huske dig, og jeg drikker ikke øl længere. Lægens ordre. Men jeg kommer ikke så meget ud for tiden, så lad gå. Kom indenfor.”

Albert træder til side, og Caleb går ind og lukker døren efter sig. Alberts tøj hænger på hans krop med samme form, som da det hang på tørresnoren, og han klemmer stadig øjnene sammen, som om han forsøger at se igennem den våde hinde, der dækker hans øjne. Han ser ikke for godt ud. Caleb har set mennesker med kræft før, og det præcis sådan, Albert ser ud.

”Sæt dig endelig,” siger Albert. ”Skal jeg lave kaffe?”

”Gerne, tak,” siger Caleb og stiller øllene på sofabordet, mens han minder sig selv om at huske at tage dem med, siden Albert ikke vil have nogen. Han følger efter Albert ud i køkkenet, hvilket ikke er ret langt, da det praktisk talt er en del af stuen. Iltslangen er lang nok til, at man kan hænge flere personer i den.

”Der er allerede varmt vand i kedlen,” siger Albert og tager en kop i overskabet. ”Hvordan vil du have den?”

”Stærk,” siger Caleb. ”Uden mælk og sukker.”

”Intet problem.”

Det er et lille hus. Fra mellemrummet mellem stuen og køkkenet går en lille gang. Grundplanen er enkel. Stue, toilet, badeværelse og ikke ret meget andet. Det ligner et ensomt liv, og han tænker, at det er sådan, det går, når man når en vis alder. Der er dødstille. Der var ikke engang nogen, der så ham ankomme, og der er sikkert heller ikke, der ser ham gå. Beboerne på plejehjemmet kan kun se ti meter frem og halvtreds år bagud i tiden.

”Hvad var det, du sagde, du hed?” spørger Albert.

”Caleb Cole,” siger Caleb.

”Og vi skulle altså kende hinanden?”

”Er det her din familie?” spørger Caleb og kigger på nogle billeder på væggen. En enkelt kvinde går igen på de fleste af dem, hun ældes med samme hastighed som Albert, og pludselig er hun der ikke mere. Der er børn og børnebørn. Stuen er fuld af dagligdags ting. Der ligger en trådløs telefon på et lille bord ved siden af sofaen. Den er stor og tung, sikkert en af de allerførste, der blev fremstillet. Fjernsynets lyd er slukket, men iltmaskinen brummer som en kummefryser. Han undrer sig over, at Albert kan sove om natten for larmen.

”Jeps.”

”Ser du meget til dem?”

”Hvad? Det må være din spøg. Værsgo,” siger Albert og skubber et kaffekrus hen over bordet mod Caleb. Det er varmt. Han tager det, og de sætter sig ned i stuen. Caleb stiller kaffekruset ved siden af øllene.

”Caleb Cole,” siger Albert og tager en tår af den kop kaffe, som han allerede var i gang med, da Caleb bankede på.

”Nemlig,” siger Caleb og løfter kaffekruset op og puster på det for at køle kaffen af. I fjernsynet står en flok og råber for at få en af dem til at hoppe. Måske handler reality-fjernsyn i virkeligheden bare om, hvem der kan råbe højest. Der er varmt i stuen. Under loftet drejer en ventilator rundt for at skabe cirkulation i den trykkende luft. Hvis den fremtid, han havde forestillet sig, var blevet virkelighed, ville han ikke have brudt sig om at bo sådan et sted.

”Jeg kan desværre ikke huske dig.”

”Tænk sytten år tilbage, ” siger Caleb.

Det er, som om Alberts ansigt falder sammen, og alle linjer i det pludselig peger nedad. ”Sytten år? For pokker, unge mand, jeg er heldig, hvis jeg kan huske sytten timer tilbage.”

”Du var involveret i en retssag.”

”En retssag? Du er vist gået forkert. Jeg er ikke advokat. Jeg var engang lærer. En pokkers god lærer, faktisk. Nogle af mine gamle elever sender stadigvæk breve. Jeg har stakkevis af breve fra unge mennesker, der er blevet til noget her i livet. Nå, det er selvfølgelig der, vi kender hinanden fra, ikke sandt? Du har været min elev. Hvilken årgang? Hvor gammel er du?”

”Halvtreds,” siger Cole. ”Jeg fyldte halvtreds sidste år.”

”Halvtreds! Så kan du ikke være et af mine børnebørn, og jeg kan heller ikke have undervist dig. Du har fundet den forkerte lærer. Hvad var det, du sagde, dit arbejde var? Advokat?”

”Nej. Jeg har også været lærer.”

”Underviser du i jura?”

”Nej, jeg var lærer på en high school. Men jeg sagde op for femten år siden.”

”Det samme her. Jeg underviste i mere end fyrre år. Så var du ti år gammel, dengang jeg begyndte, medmindre jeg regner forkert, og det vil sige ... nej, du kunne faktisk godt være en af mine gamle elever. Er det derfra, vi kender hinanden?”

Caleb ryster på hovedet. ”Nej.” Han bliver ved med at puste på kaffen. ”Du var indblandet i en sag,” siger han, ”for sytten år siden. Du var i retten. Som karaktervidne.”

”Som vidne? Åh, det bringer minderne tilbage. Det er mange år siden, jeg har tænkt på det. Hvor længe siden er det? Tyve år?”

”Nej, sytten.”

”Sytten år? Ja, hvis du siger det, stemmer det nok. Det var en helt forfærdelig sag,” siger han. ”Det var første og sidste gang, jeg har befundet mig i en retssal. Det har jeg ikke lyst til at prøve igen. Men hvad kunne jeg gøre? Jeg var nødt til det. Og den stakkels lille pige,” siger han, ”kidnappet og ... og ... alle de ting, han gjorde ved hende i løbet af den uge, han havde hende. Hun var heldig, hun overlevede. Den knægt var fandeme uhyggelig. Men det var ikke hans skyld. Det sagde jeg også i retten. Han var en af mine gamle elever.”

”Det ved jeg godt.”

Albert læner sig frem og justerer iltmaskinen, skruer en af knapperne op fra tre til tre et halvt. ”Det var tydeligt, at han var forstyrret. Hans mor havde ødelagt ham fuldstændig. Gjort ham vanvittig. Den stakkel havde ikke en chance. Det år, jeg underviste ham, bankede hun ham så meget, at han røg i koma. Han forsøgte at vende tilbage til skolen, men det lykkedes ikke.”

Caleb nikker. Kaffen er endelig kold nok til at drikke. Han er nødt til enten at vaske koppen af, når han er færdig, eller tage den med. ”Så derfor sad du i vidneskranken og sagde til dommeren og juryen, at det, han havde gjort, ikke var hans egen skyld.”

Den gamle mand ser misbilligende på ham. ”Nej, det var ikke sådan, det gik for sig. Men ja, jeg sad i vidneskranken og fortalte, hvordan han havde været i skolen som barn. Jeg fortalte, hvordan han havde ændret sig, efter at hans mor havde banket ham, og ja, selvfølgelig sagde jeg, at det ikke var hans skyld. Han var også et offer. Jeg sagde ikke, at det var i orden, hvad han havde gjort. Og så vidt jeg husker, blev han alligevel spærret inde. Han kom på et eller andet hospital, ikke? Juryen kendte ham ikke skyldig på grund af sindssygdom. Jeg ved ikke, hvor lang tid han fik. Ti år. Måske tyve.”

”To.”

”To? Er du sikker på det?”

”Fuldstændig.”

Caleb drikker af kaffen, mens han stirrer på den gamle mand hen over krusets kant. Da han har drukket knap halvdelen, ser han ned på kaffen. ”Det er en god kaffe, Al. Må jeg gerne kalde dig Al?” Før Al når at svare, stiller han kruset fra sig og rejser sig. ”Lad mig stille dig et spørgsmål. Hvis jeg slog dig ihjel nu, tror du så, at en jury som den, du vidnede foran, ville komme frem til den samme afgørelse? Tror du, de ville frikende mig på grund af sindssygdom og nøjes med at give mig to år?”

”Hvor var det, du sagde, at vi kendte hinanden fra?” spørger Al med et bekymret udtryk i ansigtet.

”Det sagde jeg ikke,” siger Caleb. ”Og faktisk har vi aldrig mødt hinanden før nu.” Han rækker en hånd om på ryggen, hvor kniven er stukket ned under bæltet, bladet ligger trygt ind mod hans rygrad. Han trækker den frem. ”Men vi mødes nu, og nu vil jeg forklare dig, hvorfor jeg er her. Så må vi se, om du kan huske, hvorfor det blev to år i stedet for ti,” siger han, og så begynder han at forklare.

KAPITEL 4

Der holder allerede en række taxaer uden for Popular Consensus, og de bliver hurtigt fyldt med politibetjente og kører fra stedet. Vandet i rendestenen og på vejen reflekterer lysene fra barerne og gadelamperne. Månen og stjernerne er ingen steder at se, kun et massivt skydække. I det mindste er det holdt op med at regne, men den regn, der allerede er faldet, sprøjter op på os fra de forbipasserende biler, og det føles, som om der er regn på vej igen om lidt. Ingen er tilsyneladende i stand til at gå lige. Jeg aner ikke, hvad der foregår, og medmindre opkaldet drejede sig om en oversvømmelse på et lokalt bryggeri, burde ingen af dem have lov til at tage af sted. Det ville de vide, hvis de var ædru. De ved det sikkert også alligevel. Problemet er, at politiet er underbemandet, og at der ikke er andre muligheder, og hvad det end er, der er sket, så er det vigtigt nok til, at alle mand skal ind i taxaerne og af sted.

”Har du tænkt dig at fortælle mig, hvad der er sket?” spørger jeg, mens jeg følger Schroder hen til parkeringshuset.

”Jeg trænger virkelig til at pisse.”

”Jeg venter her.”

”Nej, jeg kan godt holde mig.”

”Hvor skal vi hen?”

”Jeg skal lige ringe,” siger han og finder sin telefon frem. Vi tager elevatoren op til øverste etage, og han står lænet op ad væggen hele vejen op, mens han tager telefonen væk fra øret og kigger på den med et par sekunders mellemrum. ”Der er ikke noget signal,” siger han.

Vi kommer hen til min bil.

”Virker selen?” spørger han og trækker i den.

”Det ved jeg ikke. Jeg har ikke haft andre med før.”

”Har du tabt et væddemål eller sådan noget?” spørger han.

”Hvorfor?”

”Er det derfor, du kører i den her bil?”

”Du er velkommen til at gå.”

”Det ville måske være sikrere. Og hurtigere.”

”Og vådere. Fortæl mig nu bare, hvor vi skal hen.”

”Plejehjemmet,” siger han.

”Hvilket af dem?” spørger jeg, mens jeg kører ned ad rampen.

”Hvad mener du? Åh, pis. Lad mig lige tænke. Det er, øh, pis, lige et øjeblik.” Han er midt i at skrive en sms, da han kommer i tanke om det. ”Lakeview Homes. Ved du, hvor det er?”

”Hør her, Carl. Jeg tror, det er en dårlig ide, at du tager derhen.”

”Jeg har kun drukket et par øl, Theo.”

”Du var i gang med den fjerde. Og det er fire for mange.”

”For fanden da. Jeg skulle være kørt med de andre.”

”Og have mistet dit job sammen med dem?”

”Det ville aldrig ske. Hvem skulle tage vores plads?”

Han siger noget. Jeg kører ud på vejen, og en af taxaerne med betjentene i kører ind foran mig og er lige ved at torpedere mig. Jeg prøver at dytte, men hornet virker ikke. Det støvregner, og jeg tænder vinduesviskerne. Den i Schroders side stiger op med korte, rykvise bevægelser og standser øverst oppe. Schroder banker på ruden.

”Kunne du virkelig ikke finde en bedre bil end den her, Tate?”

”Har du tænkt dig at fortælle mig, hvad der er sket?”

”Det ved du allerede,” siger han. ”Det var derfor, vi alle sammen blev tilkaldt.”

Han har ret. Jeg ved, hvad der er sket. ”Hvem er offeret?”

”En mand ved navn Herbert Poole. Han skulle efter sigende være blevet snittet godt og grundigt i.”

Trafikken er knap så tæt, som den var på vej hen til baren, men den går stadig langsomt på grund af regnvejret. Lyskurven i krydset forude er gået ud, og den ene halvdel af bilerne forsøger at køre rundt som i en rundkørsel, mens den anden halvdel har for travlt til at holde tilbage. Afløbene flyder over. Der er tyve minutters kørsel til Lakeview Homes, og det meste af tiden sidder Schroder med hovedet mod nakkestøtten og en hånd over ansigtet. Det eneste tegn på, at han stadig er i live, er et hik i ny og næ.

Regnen holder op igen. Stadig ingen stjerner.

Lakeview Homes ligger ud til en eng og en skov, som fortoner sig i mørket. På den anden side af skoven ligger en golfbane, som koster to hundrede dollars for atten huller. Til den anden side er der udsigt ud over forstæderne, og en lang indkørsel forbinder hjemmet med hovedvejen. På trods af navnet er der ikke en eneste sø i nærheden. Det nærmeste vand er en svømmehal seks gader derfra. Der holder allerede flere politibiler og et par taxaer. En flok betjente er på vej ud på engen for at tømme deres blærer bag træerne, og blinkene fra politibilerne hjælper dem med at finde vej.

”For fanden da,” siger jeg, og Schroder retter sig op og kigger ud. ”Samtlige byens betjente er troppet fulde op.”

”Det er ikke vores skyld. Vi kunne ikke vide, at det ville ske lige i dag.”

”Statistisk set måtte det ske. I havde slet ingen betjente på vagt?”

”Hold nu kæft, Tate. Måske kunne du ikke lide Landry, men det kunne vi andre.”

”Carl ...”

”Bare rolig,” siger han og klapper mig på skulderen. ”Jeg har ledelsen her, og synet af et lig har det altid med at gøre folk ædru.”

”Det har også samme virkning at miste sit job. Det klogeste ville være, hvis I alle sammen sprang ind i taxaerne igen og forlod stedet.”

”Vi skal nok finde ud af, hvad vi gør.”

Og det lader da også til, at betjentene er ved at komme til fornuft. De er vendt tilbage fra engen og står lænet op ad taxaerne, som ikke er kørt endnu. Kriminalassistent Kent er der også. Det er gået op for dem, at der er en grænse her, og hvis de krydser den, vil de få en reprimande og i værste fald blive fyret. De gamle står i vinduerne, oplyst af fjernsyn og loftslamper, og stirrer ud på forestillingen, mens de alle sammen håber på at få besøg.

”Føj, hvor klamt,” siger Schroder, da han ser endnu en betjent smutte ind bag et træ. ”Men det er selvfølgelig bedre end at pisse på græsplænen,” tilføjer han, og så stæser han ud for at gøre det samme. De uniformerede betjente aner ikke deres levende råd. De er splittede mellem at bede deres overordnede om at forlade gerningsstedet eller at lade dem vælte berusede rundt på det. Beboerne og de ansatte er tilsvarende imponerede over situationen, og det kan kun være et spørgsmål om minutter, før journalisterne dukker op. Det kan kun ende galt for Schroder og alle de andre fulde kriminalassistenter. Hvis de var ædru, ville de vide, at det var en fejltagelse at være taget herhen, men det er lige det, der er problemet med fulde mennesker – de træffer den ene forkerte beslutning efter den anden. Når man er ædru, ved man, at man ikke skal køre bil i beruset tilstand, men når man er fuld, virker det som en udmærket ide. Det var grunden til, at jeg kom i fængsel sidste år.

Området er fyldt med små bygninger, der næsten ligner rigtige huse, men alligevel ikke helt. Alle tagene er sorte, og murene er malet i samme brune Bambi-farve. Stedet ligner noget, der er blevet designet af Lego. Der er millioner af blomster, sådan som gamle mennesker kan lide det, men de synger på sidste vers og vil snart lade livet i det kolde vejr. Der er en sær forbindelse mellem planter og ældre – så snart man fylder tres, bliver man åbenbart vild med roser og rododendroner. Det eneste, der – så vidt jeg kan se – afholder indbrudstyve fra at bryde ind dagligt, er, at der ikke er ret meget at stjæle, bortset fra pladesamlinger, minder og tøj, der lejlighedsvis er på mode.

En af betjentene kommer hen til mig. Han er ung og ser nervøs ud, måske er det hans første gerningssted. Han ligner en, der ville ønske, han var langt væk herfra. ”Du ser ud til at være den eneste, der ikke er stangvissen.”

Jeg nikker uden at tænke mig om. ”Fortæl mig, hvad der er sket,” siger jeg.

Jeg følger efter ham hen til en af de små bygninger. To andre betjente står ved døren. Der er en veranda og en gyngestol, og det hele er gennemblødt. På solskinsdage sidder de gamle sikkert herude og drikker lemonade og snakker om krigen, om hvor skidt det står til i Christchurch, og om de gode, gamle dage. Betjentene taler med en mand et sted i firserne, som ser bleg ud. Han har sikkert siddet på sin veranda i solen i utallige timer, men nyheden om, hvad der er sket, har fjernet al farve fra hans ansigt. En anden mand, tredive år yngre, er travlt optaget af at tørre regnvand af sit lange pandehår. Han er lavere og tykkere, og han behøver ikke gå med navneskilt, for at man kan regne ud, at han har en eller anden form for administrativ funktion på plejehjemmet, måske er han leder af stedet. Han har set døde mennesker før – man arbejder ikke sådan et sted uden at blive vidne til en hel del dødsfald – men i dette tilfælde er det noget helt andet, der befinder sig bag døren, det er den slags død, der kræver afspærringstape, latexhandsker og betjente, der leder efter spor. Den slags død, der ofte kræver en gulvmoppe og en spand. Man kan kun håbe, at den også rummer nogle svar.

Jeg følger efter betjenten, dukker ind under tapen og træder op på verandaen. Brædderne føles bløde under fødderne. Schroder kalder på mig, men jeg venter ikke på ham. Jeg kan høre kriminalassistenterne tale sammen henne ved bilerne. De forsøger stadig at finde ud af, hvem af dem der skal arbejde, og de bliver mere og mere højrøstede og afbryder hinanden for at slippe, men det er Schroder, der har det sidste ord.

”Alt er præcis, som vi fandt det,” siger betjenten. Han klør sig konstant i nakken. ”Dørene var lukkede. Fjernsynet og lyset var tændt.”

”I har ikke rørt ved noget?”

”Kun dørhåndtaget,” siger han. ”Men ham, der fandt liget, har sikkert rørt ved en hel del mere end det.”

”I må se at få afspærret området.” siger jeg. ”Der må ikke komme nogen ind fra gaden, og send nogle mænd ud for at sørge for, at ingen kommer ind fra skoven. Sig, at de skal være forsigtige. Morderen kan være flygtet den vej og have efterladt spor. Det største problem lige nu er medierne. Hvis de kommer herind og ser det der,” siger jeg og nikker i retning af den ophidsede flok ved bilerne, ”så kommer beskæftigelsesstatistikkerne til at dale drastisk i aften.”

”Javel.”

Jeg går derind. Huset er så lille, at der ikke er ofret plads til en entre. Man træder direkte ind i stuen. I fjernsynet skændes en mand og en kvinde over noget mad, som de beskylder hinanden for at have spist. Der klippes, og nu sidder kvinden foran kameraet og fortæller seerne, at Derek er en idiot, og bare fordi hun gik i seng med ham, skal han ikke spise hendes cornflakes. Der klippes til Derek, der fortæller, hvor dårlig ejeren af cornflakesene var i sengen.

For at komme hen til fjernsynet er jeg nødt til at gå rundt om det, der gjorde manden udenfor så bleg. Den døde mand på sofaen var sikkert en af hans venner. Hans tøj er skåret i stykker og plettet af blod, og det samme er han selv, ligesom de fleste overflader i stuen. Det er svært at se, hvor mange gange han er blevet stukket. Alt over én gang er slemt, og jeg gætter på, at han har mindst ti stiksår. Der er striber af blod i loftet, sprøjt fra kniven – knivæggen har kastet blod på væggene og lofterne på samme måde, som en kunstner svinger med sin pensel. Der er blod på fjernsynet, på sofabordet, ja, selv på måltidet på bordet. Mængden af blod i stuen og den pøl, der har samlet sig i sofaen, tyder på, at hvis vi hængte ham op i fødderne, ville vi være heldige, hvis vi kunne fylde en kop. Der er skrevet noget på hans pande med sprittusch.

Det her er ikke et indbrud, der er gået skævt, eller et slagsmål om, hvem der må parkere ude foran – den, der har myrdet denne mand, har lagt et enormt raseri i handlingen.

Schroder dukker op i døråbningen og standser. Han bukker sig ned og binder sine snørebånd op, skoene er dækket af mudder. Da han tager skoene af, er han lige ved at vælte. Han stiller dem ved siden af døren og ruller buksebenene, som også er våde, op. Så kommer han hen til mig. Han ser ned på sine fødder og trækker på skuldrene. Han tygger tyggegummi for at skjule lugten af øl, men hans jakkesæt stinker langt væk af værtshus. Han stirrer på liget i ti sekunder, før han retter blikket mod mig. ”Du burde slet ikke være herinde, Tate,” siger han, og før jeg når at svare, tilføjer han: ”Men jeg er glad for, at du er her. Jeg skal lige bruge lidt tid til at komme til mig selv. Retsteknikerne skulle være her om et par minutter.”

”Og de andre?”

”De drikker kaffe og tygger friskmundstabletter, så de kan gå i gang med afhøringerne. De holder sig på lang afstand af huset her.”

”Du burde sende dem hjem, Carl, og du burde også selv tage hjem.”

”Det ved jeg godt. Men hvad sker der så? Skal jeg vende tilbage i morgen og håbe på det bedste? Her er nødt til at være nogen, Tate.”

”Du risikerer at blive fyret, hvis du bliver her.”

”Ja, og så ville politiet være tvunget til at ansætte dig, ikke? I hvert fald til at passe telefonen.”

”Alt, hvad du finder, bliver afvist af retten, hvis nogen får kendskab til, at du var fuld,” siger jeg.

”Jeg er ikke fuld, og om et døgn er den her sag lige så kold som den øl, jeg drak for lidt siden, hvis vi ikke gør noget nu og her.”

”Du burde ikke være her.”

”I lige måde. Men jeg er også pragmatisk, og lige nu har jeg brug for din hjælp.”

”Alene det, at du siger sådan, beviser, at du er fuld.”

Han knæler ved siden af sofaen for at se nærmere på den dødes ansigt. ”Herbert Poole har boet her i otte år,” siger han, og han lyder faktisk nogenlunde ædru. Udenfor kan jeg se, at nogle af kriminalassistenterne stiger ind i taxaerne igen, inklusive kriminalassistent Kent. Måske er de på vej ud efter kaffe og doughnuts. ”Masser af venner, ingen fjender, og selv hvis nogen her ikke kunne lide ham, så ville de sandsynligvis ikke vise det på den her måde. De ville sikkert nøjes med at klippe hovederne af hans roser eller save hans gangstativ over.”

På Herberts pande står der: Du var for ligeglad.

”Måske hans ekskone?” spørger jeg.

”Han er enkemand.”

”Så en ekskæreste? En søn, han havde et dårligt forhold til? De ord kan betyde hundrede forskellige ting.”

Stuen er fuld af sentimentalt nips, som et familiemedlem om to uger vil lægge i en papkasse med den hensigt at stille dem frem et eller andet sted, men i stedet vil kassen havne på et loft eller i en kælder. Der er fotografier af børn og børnebørn, eftermiddage i parken, på stranden, til sportsbegivenheder. Hvis livet var som en Harry Potter-bog, ville dem på billederne græde og fortælle os, hvad der var sket. På sofabordet står en halvtom øldåse og en tallerken, og bortset fra alt blodet er stuen ryddelig og pæn. Herbert Poole havde været en pertentlig herre.

”Han har to børn,” siger Schroder, ”ifølge plejehjemmets leder. Hans kone døde af en hjernesvulst for cirka ti år siden. Vi taler med børnene. Måske var en af dem rasende på sin far.”

Vi tier et par sekunder, mens familietragedien bundfælder sig.

”Mangler her noget?”

”Hvor skulle jeg vide det fra? Jeg er ikke synsk.”

Herbert Pooles hoved er bøjet bagover og ligger ind mod sofaen, den ene arm er under ham, og den anden hviler i hans skød, kroppen ligger halvt på siden. Ansigtet vender ind mod væggen, hvor et omkring fyrre år gammelt billede af ham og hans kone stirrer tilbage på ham, selv om hans ansigtstræk på fotografiet ikke stemmer overens med dem på liget. Det var sikkert en trøst for ham at kigge på billedet, mens livet forlod ham.

”Tanker? Indtryk?” spørger Schroder.

”Der er blodige fodaftryk hen ad gangen og tilbage igen,” siger jeg, mens jeg kigger på blodpletterne på tæppet. ”Morderen ledte efter noget.”

”Tag dem her på,” siger han og rækker mig et par latexhandsker.

Jeg går tværs gennem stuen, mens jeg sørger for ikke at få blod på skoene. Jeg går ud i gangen. Fodaftrykkene fører ud på badeværelset. Væggene er våde ved bruseren, og der ligger et par bukser og en skjorte på gulvet. Jeg prikker til tøjet og løfter det, indtil jeg kan se blod. Der ligger et vådt håndklæde ved siden af. Morderen gik herud og tog et bad, vaskede blodet af og skiftede tøj, men tog de samme sko på igen. Det kan betyde, at han skulle et sted hen bagefter, som ikke var hans hjem. Retsteknikerne vil finde hår på tøjet. De vil finde masser af DNA – og hvis morderen har pletter på straffeattesten, finder vi ham. Problemet er, at det tager et par uger at få DNA-resultaterne. Et andet problem er, at morderen muligvis ikke findes i kriminalregisteret.

Jeg går ud i gangen igen. Der hænger flere fotografier på soveværelset, flere ansigter, der snart vil blive mørke af sorg, som snart vil få at vide, at en mand, de kendte, ikke længere er blandt os. Jeg går fra det ene fotografi til det andet, tilfældige mennesker med tilfældige tanker. Måske var nogle af tankerne syge nok til at myrde.

Jeg trækker skuffer ud og roder rundt i dem, hele øverste skuffe er fuld af uåbnede pakker med undertøj og omhyggeligt foldede lommetørklæder. Under tøjet ligger en gammel krigsmedalje, som enten er hans egen, eller som en anden i hans familie har fået engang. I skabet hænger et gråt jakkesæt og masser af gammelmandsskjorter, gammelmandssko og gammelmandsslips. Jeg bladrer i en stak kvitteringer. Han købte et par jazz-cd’er for nylig, et par hjemmesko og et par bøger. Der er breve om hospitalsaftaler – Herbert Poole var ikke nogen rask mand. Hans nyrer og lever var stort set stået af, og morderen har sandsynligvis kun lagt ham i graven et par måneder før tid, at dømme efter brevene. Der var en eller anden, der bare ikke kunne vente. Hvilket betyder, at det ikke handlede om, at Herbert Poole skulle dø. Morderen ønskede at være den, der gjorde det af med ham.

Jeg går tilbage til stuen. Poole har stadigvæk samme udtryksløse ansigt, som om han ikke helt kan tro, at han er årsag til alt dette postyr. Du var for ligeglad. Ligeglad med hvad? Eller hvem?

Schroder taler i mobiltelefon, mens han gnider sig i ansigtet med den anden hånd. Der er kommet flere patruljevogne til, samt et par indsatsvogne. Taxaerne er forsvundet med halvfems procent af dem, der kørte herhen i dem. Retsteknikerne er på vej hen over græsset. De er klædt i hvide nylondragter, så de ikke forurener gerningsstedet, sådan som vi andre allerede har gjort. Endnu en indsatsvogn kommer kørende, og retsmedicineren, Tracey Walter, stiger ud. Hun bliver stående ved siden af bilen for at binde sit sorte hår op i en stram hestehale. Jeg står i køkkenet og lytter til Schroders telefonsamtale, da de kommer ind for at overtage gerningsstedet. Der er ingen, der henvender sig til mig. Der opstår en stemning af autoritet, som på ingen måde var til stede for ti minutter siden. De kommer bærende på aluminiumkufferter fyldt med udstyr. Der bliver stillet skarpe halogenlamper op, som jager samtlige skygger på flugt. På et øjeblik befinder jeg mig i den eneste stue i verden, der kan ses fra det ydre rum. Tracey nærmer sig forsigtigt liget, som om hun frygter, at det skal springe op og flygte.

Schroder lægger på. Før han når at sige noget, ringer hans telefon igen. Han himler med øjnene og smiler undskyldende. Jeg går ud på verandaen, hvor en lille flok har samlet sig. En af dem er Bernard Walsh, manden, som fandt liget. Han er klædt i skjorte og slips, og enten er han magnetisk, eller også elsker han badges, for der hænger mindst tyve på hans jakkerevers. Jeg præsenterer mig og følger ham længere hen på verandaen, hvor man ikke kan se indenfor. Vi står under et egetræ, der er tre etager højt, og hvis stamme er bredt som en bil. Det beskytter os mod støvregnen. Walsh har en kop te i hånden, der er halvt drukket og ser ud til at være iskold. Han er rystet og fortæller mig, at han ikke har set noget lignende siden krigen – og han er gammel nok til, at han kan mene en hvilken som helst krig det sidste århundrede.

”For pokker, det giver bare ingen mening. Overhovedet ingen mening,” siger Walsh. ”Herb var en god mand. En sand gentleman. Hvem i alverden kan finde på at gøre sådan noget?”

”Fortæl mig, hvad der skete.”

”Hvad mener du?”

”Da du fandt ham. Hvad skete der? Havde I en aftale, han ikke dukkede op til? Hvorfor gik du derind? Plejer du at gøre det, eller stod døren åben?”

”Tror du ikke, vi ved, hvad det her er for et sted? Engang var jeg fotograf. Efter krigen måtte jeg finde på noget, der ikke havde med skrig og lidelser at gøre. Jeg arbejdede for masser af aviser og så masser af ting. Engang lavede jeg en fotoserie af et slagteri, og køerne stod på rækker, der var flere hundrede meter lange, og for enden af køen blev de skudt i hovedet. Og hver gang køerne hørte boltpistolen, vidste de, hvad der skulle ske. De brægede og gik i panik, for de var udmærket klar over, at deres venner blev slagtet, og at det var deres tur om lidt. Den samme stemning hersker her, bare ikke nær så udtalt, og om fyrre år finder du måske ud af, hvad jeg mener. Det her sted er som et lotteri. Ved du, hvad jeg mener? Vi vædder alle sammen om, hvem der ryger som den næste. Vi mister vores venner hele tiden, mens vi ved, at det snart er vores egen tur. Men den måde, Herb døde på, var ... for fanden, vi ved jo godt, at vi bare er kvæg, der snart får boltpistolen at se, men det her ...”

Han tier og ser eftertænksom ud lidt, før han fortsætter. Jeg lader ham få afløb for sin ophidselse. ”Vi spiller skak. Vi er en lille gruppe, der er i gang med en turnering. Vi er omtrent lige gode eller dårlige, alt efter hvem man spørger. Mick var den bedste, men han kan ikke spille længere. Han kan ingenting, hans hjerne er blevet til grød. For et par måneder siden var han nær blevet kvalt, fordi han slugte en bonde. Jeg har set masser af mennesker miste deres forstand, og sådan vil det fortsætte. Herb mistede sin kone for omkring otte eller ni år siden.” Han holder hænderne i vejret, som om han modtager en besked via tankeoverførsel, måske fra Herbs kone, for pludselig udbryder han: ”Nej, det er ti år siden. Nu kan jeg huske det. Ti år om en måned. Eller var det sidste måned? Sagen er den, kriminalassistent, at når man når vores alder, har tiden det med at ... hvordan skal jeg sige det ... ja, tiden har det med at tage røven på en.”

”Men hør, mr. Walsh,” afbryder jeg, før han fortaber sig i den næste tanke. ”Hvorfor ...”

”Kald mig bare Bernie,” siger han.” Det gør alle andre, så det kan du også lige så godt.”

”Okay, Bernie. Jeg gætter på, at Herb ikke dukkede op til et spil skak?”

”Han ringer altid, hvis han bliver forhindret. Det gør vi alle sammen. Det giver nærmest sig selv. På det her sted er det kun et spørgsmål om tid, før vi stiller træskoene. Jeg ville bare ønske, det var sket senere for Herb, og bestemt ikke på denne måde.”

”Hvad var klokken?”

”Syv.”

Jeg ser på mit ur. Klokken er halv ni.

”Jeg gik herhen og bankede på, og da han ikke lukkede op, gik jeg ind. Han lukker altid op, og når det ikke sker et sted som det her, ja, så bliver man nervøs. Så tænker man, at det måske er tid til at finde begravelsestøjet frem,” siger han og ser på mit jakkesæt, mit begravelsestøj. ”Jeg bad for, at han bare lå og sov, kriminalassistent, og at jeg ikke ville finde ham stiv som et bræt i sin seng. På en måde ... blev mine bønner hørt.”

”Var døren ikke låst?”

”Jo. Jeg har en nøgle.”

”Og lyset og fjernsynet var tændt?”

”Ja. Herb ser altid nyhederne. Han hadede journalister. Der findes ikke én journalist, han ville spytte på, hvis der gik ild i dem. Måske bortset fra et par af pigerne i de sene udsendelser, du ved, dem, der kan præsentere de værst tænkelige nyheder, men stadigvæk se sexede ud. For helvede,” siger han og begynder at græde. ”I aften er det Herb, de vil fortælle om. De vil se lige så sexede ud, som de plejer, og .... og ... åh gud.” Han hælder resten af teen ud i græsset. ”Jeg føler mig så gammel og ... og ...” Han ryster på hovedet. ”Og så uduelig.”

Jeg lægger en hånd på hans skulder. ”Vi skal nok fange ham, der gjorde det.”

Han ser stadigvæk ned på teen, men da han mærker min hånd, ser han op igen. ”Jeg har set en hel del i mit liv, kriminalassistent,” siger han. ”Jeg har været i krig for det her land. Jeg har set gode, loyale mænd dø, de er eksploderet for øjnene af mig, mens deres lemmer og indvolde fløj om ørerne på mig. Det ene øjeblik er de der, det næste er de bare en klump kød på jorden.” Han ryster på hovedet. ”Lad mig sige dig en ting, kriminalassistent. Jeg følte mig en hel del tryggere i den verden, end jeg gør her i Christchurch.