Stenenes stilhed

De sorte riddere 11

Stenenes stilhed

© Margit Sandemo, 2001

Originaltitel: Stenarnas tystnad

© Jentas A/S, 2017

Oversættelse: Rasmus Klitgaard Hansen © Jentas A/S

© Omslag: Jentas A/S

Illustration til omslag: Jentas A/S

Produceret i ePub: Jentas A/S, 2017

ISBN: 978-87-7107-467-3

www.jentas.dk

Alle kontrakter og aftaler vedrørende værket, oversættelsen, redaktionen, omslaget, illustrationen og e-bogsproduktionen er ejet af © Jentas A/S.

Alle rettigheder forbeholdes.

Mekanisk, elektronisk eller fotografisk gengivelse af denne bog, eller dele heraf, er uden forlagets skriftlige samtykke forbudt ifølge gældende dansk lov om ophavsret.

E-bogen er vandmærket (kopibeskyttet) og køberen af e-bogen, som holdes ansvarlig for evt. misbrug, kan, af leverandøren, identificeres herigennem

Personer

UNNI KARLSRUD

21 år. Jordis kæreste, efterkommer af ridderen DON SEBASTIAN DE VASCONIA. Har tre et halvt år tilbage at leve i, hvis de ikke får løst riddernes gåde og dermed hævet forbandelsen.

JORDI VARGAS

29 år gammel. Riddernes udvalgte, der fik fem års udsættelse for at hjælpe dem. DON RAMIRO DE NAVARRAS efterkommer. Har tre måneder tilbage at leve.

ANTONIO VARGAS

27 år. Jordis bror, ikke ramt af forbandelsen. Nyuddannet læge.

VESLA ØDEGÅRD VARGAS

22 år. Gift med Antonio. Befinder sig i Norge. De har netop fået en søn.

MORTEN ANDERSEN

24 år. Efterkommer af Don Ramiro. Har tre måneder tilbage at leve.

SISSI

22 år. DON GARCÍA DE CANTABRIAS efterkommer, har tre år tilbage. Svensker, er forelsket i Miguel.

GUDRUN VIK HANSEN

Mortens mormor, 66 år.

DON PEDRO DE VERÍN Y GALICIA

61 år, Efterkommer af DON FEDERICO DE GALICIA. Ikke ramt.

FLAVIA

44 år. Italiener. Mortens tidligere stedmor.

JUANA

Spansk student. Var forelsket i Miguel, men har trukket sig. Er nu sammen med Morten.

Ridderen DON GALINDO DE ASTURIAS har ingen nulevende efterkommere.

BRUNO CLEVE

Italiensk greve, Flavias bror.

THORE ANDERSEN

Cleves chauffør

EMMA LANG

Meget smuk, ung dame, men ond.

ALONZO

Emmas elsker, leder af de spanske småskurke – som er stukket af.

TOMMY og KENNY

To norske kriminelle.

LEON

Emmas tidligere elsker og leder af skurkene. Er nu blevet et med troldmanden WAMBA. Ligesom alle andre på den onde side er han også ude efter skatten.

FIRE DJÆVELSKE INKVISITIONSBØDLER

Oprindeligt var de tretten, men troldkvinden URRACA, som var riddernes ven, eliminerede én, Jordi én og Unni syv af dem. De kalder sig hellige munke, men er alt andet end det.

Dæmoner:

TABRIS

Den sjette times dæmon, den frie viljes ånd. Optræder i menneskenes verden som den unge mand MIGUEL. (Udtales Migell).

ZARENA

Hævnens kvindelige dæmon. Optræder i mange skikkelser.

SAMMENDRAG

De er ved målet. De har fundet den glemte dal i bjergslugterne nær Picos de Europa i Asturien i Nordspanien. Her kan de måske løse gåden og ophæve forbandelsen.

Men i hælene på dem er alle dem, der jagter den enorme skat, som skulle ligge skjult i den forladte landsby i dalen.

Riddernes trofaste hjælpere har fundet kirken. Det samme har Emma og hendes kumpaner, samt ’de tre ukendte’, som nu er blevet identificeret som den italienske greve Bruno Cleve, hans søster Flavia og Mortens skruppelløse slægtning, Thore Andersen. Alle sammen kaster de sig nu over gruppen, som forsøger at beskytte indgangen til en krypt, hvor løsningen på alle problemerne efter sigende skulle findes.

Ude i dalen søger de fire inkvisitionsmunke som besatte, og den frygtindgydende troldmand Wamba, som har overtaget Leons krop og sjæl, nærmer sig langsomt.

Sissi er blevet bortført af dæmonen Zarena til en bjerghytte, som det er umuligt at nå. Miguel, som elsker Sissi, men som aldrig kan få hende, da han i virkeligheden er dæmonen Tabris, følger efter dem. Men det lykkes den onde Zarena at spærre dem inde i en hule i bjerget. Der skal Sissi snart dø, mens den udødelige Tabris er dømt til at blive der for evigt.

Pludselig står troldkvinden Urraca udenfor. Hun er i stand til at åbne fængslet. Men de ved alle tre, at det er Tabris’ opgave at fange Urraca til mesteren nede i mørket. Tabris er parat til at angribe hende, så snart hun har lukket ham ud.

DE FEM GRIFFER

FØRSTE DEL

PROGRESO

1

Bjergtoppene havde stadig en lyserød farvetone, men i den skjulte dal var sollyset slukket. Der blev mere end halvmørkt inde i den ældgamle, forfaldne kirke.

Emmas tre kavalerer, Alonzo, Tommy og Kenny, kom kampberedt hen mod gruppen på stenhellen, som dækkede nedgangen til krypten. Thore Andersen fulgte efter dem, for når man får en ny fjende, bliver gamle fjender til medsammensvorne. De tre andre, Emma, Flavia og greven, forholdt sig afventende, men var parat til at gribe ind hvert øjeblik.

”Stop!” råbte Unni, og der var så stor autoritet i hendes stemme, at angriberne ufrivilligt standsede op. ”Vi er civiliserede mennesker, ikke bøller!”

Nå ja, tænkte hun og kiggede på de fire mænd. Det er måske så meget sagt.

Hun fortsatte, før de nåede at sætte i gang igen: ”Vi har ingen onde hensigter, hvad angår jer. Vores opgave er fredelig. Men vi må have lov at arbejde i fred, før I river alt det ned, der findes dernede. Vi har forstået det sådan, at vores opgave kan have med skrøbelige genstande at gøre. Skatten er vi ligeglade med, den kan I bare snuppe, så længe vi får lov at gøre vores arbejde færdigt først.”

”Du skal ikke forsøge at bilde os noget ind,” sagde greven med kold og knirkende stemme. ”Skulle vi først have lov til at se skatten, efter at I har stukket de bedste ting i lommen? I er bare ude efter egen vinding.”

”Nej,” sagde Jordi. ”Unni taler sandt. Lad os samarbejde! I siger, at I kender hele fremgangsmåden her i kirken. Det tror jeg på, for det var dig, Flavia, der tog alle Santiagos papirer fra bilen, dengang du kom ind og sagde, at nogen var brudt ind i den. Og så havde I Jonas Hansens dagbog. Men vi kender ikke fremgangsmåden her. Lad en fra hver gruppe gå ned samtidig ...”

”Glem det! Vi samarbejder ikke med jer,” afbrød Flavia og pegede på Emma. ”Heller ikke med jer. Jeg har fået nok af Vargas-ynglens skinhellighed. Og den stupide Morten og den flabede Unni. De andre er endnu mere ubetydelige.”

Med ’de andre’ mente hun sikker Juana og Sissi. Men Sissi var her ikke. Og Jordi og hans venner kunne ikke gøre noget som helst, for hun havde Cantabriens grif på sig.

Men hvor var hun?

Oppe på bjerget var stemningen mildest talt anspændt.

Urraca holdt hånden på det forheksede håndtag. Hun slap ikke dæmonen med blikket.

Sissi bad indtrængende: ”Miguel, tænk dig om! Du er i færd med at forvandle dig til Tabris!”

Hver eneste sene i Miguels krop var spændt, hans øjne lyste grønt som et kattedyr klar til angreb. Halvt menneske, halvt dæmon.

”Miguel! Min kæreste ven, tænk dig om!” bad Sissi endnu en gang.

Men han hørte hende ikke. I hans bevidsthed fandtes kun byttet, Urraca, hans redning fra den forfærdelige skæbne at blive en dødelig, uden nogen som helst magiske evner. Hvis han kunne bringe troldkvinden til mesteren i mørket, ville han få lov fortsat at være dæmonen Tabris og høste stor ære. Hvis ikke, ville han blive udstødt og miste sit evige liv.

Det var nu eller aldrig.

Sissi ruskede ham i armen. ”Miguel! Lad nu være med at gøre noget dumt!”

Utålmodigt og lidt for hårdt stødte han hende fra sig. Sissi faldt omkuld på gulvet i hulen under bjerget og forsøgte at rejse sig igen, sort af mudder på armen og hele den ene side.

Hun udstødte et hulk. Hun var så inderligt træt og fortvivlet. I et bizart glimt fik hun en vision af rent sengetøj, som duftede af sol og vind, i en blød seng i et lyst soveværelse. Hvor længe siden var det egentlig, at de havde haft den slags privilegier?

Det gjorde ondt i armen. Pludselig blev hun rasende.

”Din fordømte idiot!” råbte hun og slog Miguel midt i ansigtet, på skulderen og hvor hun ellers kunne komme til. ”Lad Urraca være, hun er jo vores ven! Hører du mig? Jeg elsker dig jo, og du opfører dig som en idiot!”

Sissi var stærk, og han mærkede tydeligt slagene. Med grønt lysende øjne og blottede hugtænder greb han hendes håndled og knugede dem så voldsomt, at hun troede, de ville brække. Han stirrede direkte ind i hendes ansigt, og hun blev bange. Det her var mere, end hun kunne klare. Han var jo en dæmon – hvad tænkte hun på? Han var en frygtelig skabning, uhyggelig at se på.

Udenfor forsvandt den sidste rest af dagslys over bjergtoppene.

Omsider vågnede han. Sissi så, hvordan det forfærdelige ansigt langsomt forandrede sig, og han blev Miguel igen.

”Tilgiv mig,” hviskede han. Så trak han vejret dybt og henvendte sig til Urraca med en underlig, død stemme. ”Vær barmhjertig og luk op for os! Men gå, før vi når at komme ud!”

Troldkvinden nikkede. ”Din indsats vil komme dig til gode, Tabris.”

”Hos hvem?” spurgte han glædeløst og uden at forvente svar.

Sissi havde tårer i øjnene. ”Tak,” sagde hun stille. Pludselig var døren åben, og Urraca var forsvundet.

”Du gik glip af en chance,” sagde Sissi tørt, mens hun samlede tøjet sammen, som Zarena havde ødelagt, og tog det på. Selv om det var revnet her og der, kunne det stadig bruges.

Miguel ville ikke vise hende, hvor bitter han var. ”Der kommer flere chancer,” sagde han med påtaget stålsathed. ”Kom, det haster. De andre har desperat brug for os.”

Så var han Tabris igen. Kolossal og frygtindgydende. Men også respektindgydende. Sissi lod sig blive løftet op af de stærke arme og lagde hænderne om hans hals.

Det her var noget andet end den mareridtsagtige flugt op mod bjergene i Zarenas jernhårde greb. Sissi havde sparket og slået den kvindelige dæmon, alt hvad hun kunne, og hun vidste, at hendes angreb havde gjort ondt. En rasende Zarena havde med ét eneste slag slået hende bevidstløs.

Og så havde Miguel pludselig været der.

Hvor havde de snakket godt sammen i den forfærdelige hule, som skulle have været hendes sidste hvilested her på jord. De var kommet så tæt på hinanden. De havde kunnet tale om deres inderlige kærlighed – uden at kunne vise den fuldt ud. Ikke engang kysse hinanden. Miguel, menneskeskikkelsen, var en vidunderlig skabning. Men hans andet jeg, Tabris ...

Sissi mærkede gråden i brystet. Hun lukkede øjnene for at slippe for at se på ham, der bar hende. I stedet lagde hun kinden mod hans, og hans vidunderlige, smukke vinger førte dem hurtigt hen over sletten.

2

”Hold op med at snakke!” sagde greven skarpt. ”Og få det rakkerpak væk!”

Han tav brat. Der var mørkt i kirken, men lidt lys kom der trods alt ind gennem hullet i taget.

Pludselig var der et eller andet, der skyggede for det svage lys, og øjeblikket efter stod den mægtige dæmon Tabris midt på kirkegulvet. Han satte Sissi ned, og hendes venner kunne ånde lettet op.

Hendes strålende smil lyste op i de dystre omgivelser. Kammeraterne blev slået af varmen mellem de to.

Det var sikkert Juanas strenge opdragelse, der fik hende til at reagere, som hun gjorde. Hun havde ikke kunnet glemme den nat, hvor Tabris havde slået vingerne om hende for at beskytte hende mod Zarena. Det vil sige, dengang vidste hun ikke, at det var det, der skete. Det fik hun ikke at vide før længe efter. Men den hede dæmon-brunst, som havde vakt så voldsomme drifter i hende, glemte hun aldrig.

Nu fornemmede hun den igen – fra Tabris. Det var sikkert kun hende, der mærkede den, hun, som havde levet alt for længe i ufrivillig cølibat, formanet af sine forældre til at leve i streng afholdenhed. Selvfølgelig forstod hun, at hans begær ikke var rettet mod hende, det kunne hun se på Sissis blussende ansigt, og på den måde, han rørte ved den svenske pige på. Men Juana var som et sydende mørke bag sit venlige velkomstsmil. Og hun indså, at hun havde desperat brug for en mand – snart!

Ikke Tabris – nej, ham havde hun opgivet. Den Miguel, hun havde forelsket sig i, var jo bare et skinbillede. Det her var virkeligheden. Juana havde aldrig set ham nøgen, sådan som de andre havde gjort, da han reddede hende fra at styrte i døden, men de havde talt om det bagefter. Det havde vistnok været et meget imponerende og seksuelt ophidsende syn – og ganske frygtindgydende for små menneskekvinder.

Nej, den slags betakkede Juana sig for. Men tanken sendte hede strømninger gennem hende, det kunne hun ikke forhindre.

Tabris forblev med fuldt overlæg i sin dæmonskikkelse. Det skræmte modstanderne fra vid og sans. Nogle af dem forsøgte at flygte ud af kirken, men han var straks henne ved døren og forhindrede dem i at komme ud.

Hans stemme, dyb og kraftig og hæs, gav genlyd mod de nøgne vægge.

”Sæt jer ned!”

De turde ikke andet end at adlyde.

”Mørket falder på, og ingen kan gøre noget i nat. Gå til ro! Læg jer ned, så I ikke slår jer!”

”Nej!” råbte Jordi, som havde større modstandskraft end de andre. De lagde sig ned og faldt i søvn, men han blev stående. ”Nej, nu har vi chancen for at arbejde alene med vores opgave. Lad os være vågne! Så kan vi gå uforstyrret derned.”

Tabris forvandlede sig til Miguel. Han smilede vemodigt. ”Det går ikke. Vi ved ikke, hvad der befinder sig dernede. Det kan være farligt, så vi har brug for hver eneste lille stråle af dagslys, vi kan få. Og det er dem, der har kundskaberne, det var derfor, jeg holdt dem tilbage. Ellers havde jeg bare ladet dem stikke af.”

Jordi sagde et eller andet om, at Tabris vel i det mindste kunne fjerne dem fra kirken.

”Det har jeg også tænkt mig,” svarede Miguel kort. ”Men lige nu er jeg træt og meget vred og skuffet over mig selv.”

”Hvorfor det?”

”Fordi jeg ikke fik Urraca. Hun reddede os, og jeg lod hende gå.”

”Godt,” svarede Jordi roligt.

Nej, det var ikke spor godt, tænkte Tabris. Men jeg kunne ikke tænke klart, og jeg ved ikke, hvad der skete.

Så sagde han: ”Vi er alle sammen udmattede. Vi må være friske i hovedet. Så du skal ikke stritte imod længere, jeg har også selv tænkt mig at sove.”

Jordi så ham i øjnene og opgav modstanden. Han lagde sig til rette og overgav sig til Tabris’ hypnotiske søvn.

Dæmonen bar deres syv modstandere ud og lagde dem på række i den tætte skov. Han stod og så på dem. Ynkelige og patetiske. Hvis han havde været den normale Tabris, havde han dræbt dem. Uden skrupler. Det ville også være det mest praktiske.

Men han var ikke kun Tabris længere. Den menneskeskikkelse, som han selv havde skabt, havde sneget sig ind i hans sind.

Desuden var der jo nogle af disse uslinge, der vidste, hvordan man skulle bære sig ad dernede.

Så løftede han dørbrædderne og ’limede’ dem sammen med nogle simple håndbevægelser. De rådne brædder blev ikke ligefrem til nogen jernport, men de måtte nøjes med dem. Han gik længere ind.

Jordi havde lagt sig ved siden af Unni og holdt armen beskyttende om den sovende pige. Miguel så misundeligt på ham.

Sådan kan jeg aldrig gøre, tænkte han. Jeg har betragtet dem i hemmelighed, set dem se på hinanden, røre ved den andens kind eller hals, kysse hinanden i smug. En finger, som fulgte ansigtets linjer, en hånd, som strøg hen over en skulder eller ryg, hviskende ord, et smil som svar ...

Det føltes som et sår i brystet for Miguel.

Han ville ligge bag Sissi, sådan som Jordi lå hos Unni, men han vidste, at det var umuligt. Hendes nærhed ville påvirke ham. Han var trods alt en dæmon med en dæmons primitive drifter, og selv om Miguel begyndte ømt og forsigtigt, ville Tabris’ kløer snart bore sig ind i hendes lyse hud. Hans tænder ville bide sig fast i hendes nakke ...

Miguel bed tænderne sammen for at undertrykke smerten. Han lagde sig med ryggen mod Sissi, så hun i det mindste fik varme og tryghed. Alle sov. Miguel lå og stirrede ud i det mørke, støvede kirkerum. Han var fortvivlet over sin egen situation.

Han havde aldrig troet, at han skulle komme til at holde af en menneskekvinde. Og heller ikke, at det skulle komme til at vække andre følelser i ham. Loyalitet over for andre. Forståelse. Længsel efter samhørighed. Han var en anden person end før. Med en sjæl, som var mere splittet end nogensinde.

Ville han få chancen for at fange Urraca en gang til?

Hvorfor tog han hende ikke, da han kunne?

Fortrydelse. Skuffelse. Afmagt.

Pludselig smilede han for sig selv. Hun havde temperament, hans Sissi!

Miguel lukkede øjnene og prøvede at sove, men han kunne ikke. Han kunne godt lide, at hun var så stærk og muskuløs. Ikke svag som Juana og mange andre menneskekvinder. Han syntes godt om, at hun var temperamentsfuld og uforfærdet og i stand til at klare sig selv. Hun var næsten jævnbyrdig med ham. Næsten. Han smilede igen.

Vendte sig om på ryggen. Rakte hånden ud efter Sissis ansigt. Rejste sig op på albuen, så han kunne se på hende.

Han kunne kun lige ane konturerne af hende. Han sukkede langsomt og dybt med lukket mund. Han havde aldrig før kendt til en lignende sjælelig nærhed til en hun. Nej, ordet hun passede ikke til Sissi, det passede kun til dæmonkvinder som Zarena.

Sissi var meget mere end det. Han ville røre ved hende, ømt og forsigtigt, han ville være tæt på hende, beskytte hende, vise hende, hvor meget hun betød for ham. Han huskede følelsen af hendes kind mod hans, da de fløj ...

Han havde lagt mærke til hende, allerede den første gang de mødtes. I Hermida-passet. Men Morten havde så demonstrativt vist sin ejendomsret, at Miguel havde holdt afstand. Og på det tidspunkt havde han stadigvæk kun foragt til overs for alt, hvad der havde med mennesker at gøre.

Sissi. Han var ikke selv klar over, at han lå og smilede. Det blonde hår og de mærkelige, blå øjne. Svenskblå, kaldte Unni dem.

Unni var også dejlig. Men hun var Jordis, så hende kunne han ikke tænke på. Han havde heller ikke den slags følelser for hende.

Følelser? Han havde aldrig før forstået det ord.

Nu var Sissi hans, kun hans. Morten var ude af billedet, og det samme var den standhaftige Juana. Nu var det kun Sissi og ham.

Uden at vide det havde han strøget hende over skulderen og ned over armen. Hans hånd lagde sig ubevidst om hendes bryst ...

Det gav et sæt i Miguel, da han opdagede, hvor tungt hans åndedræt var blevet. Begæret voksede i hans krop, og forfærdet trak han hånden til sig. Han vidste instinktivt, at hvis han ikke stoppede nu, ville han miste kontrollen over sig selv og blive til Tabris – som absolut ikke kunne parre sig med en lille menneskekvinde. Jo, det kunne han, men han ville ikke gøre hende ondt, og han ville sørge over hende for evigt.

Ømheden for et andet væsen. Det var også noget nyt.

Dæmontilværelsen var unægtelig nemmere. Men ikke så varieret og kompliceret. Miguel syntes, oplevelserne sammen med gruppen havde gjort ham stærkere.

Men Tabris var der stadig. Han var Tabris. Lunefuld, hidsig og uforudsigelig. Det måtte han ikke glemme. Selv om han, som en af Nuctemerons dæmoner, blev regnet for at være en af de mindst farlige. De var snarere djinner, ånder. Han selv var jo den frie viljes djinn. Det var vel i grunden ikke så gruopvækkende?

Tabris i ham knurrede lavt. Han måtte tage sig sammen, for stræbte han ikke efter at blive en af de respekterede, onde dæmoner i mørket? Hvad var det her for noget sludder – følelser for et menneskevæsen?

Men Sissi var jo så ...

Hans tanker fór frem og tilbage, og han var ikke i stand til at forstå, hvad han ønskede inderst inde.

Miguel var nødt til at flytte sig væk fra Sissi. Bare et lille stykke. Han måtte undgå nærkontakt. Kun på den måde kunne han sove.

Han tænkte ikke over, at han tidligere havde været stort set uafhængig af søvn.

3

Det var morgen.

Juana var tæt på at vågne, men hun befandt sig stadig i en drøm. En erotisk drøm. Dem havde hun haft en del af de seneste år. Med lange mellemrum til at begynde med, senere oftere og oftere, når naturen krævede sin ret. Sådan går det, når man i anstændighedens navn undertrykker sine drifter, og hver eneste gang, hun havde haft en pinlig, heftig drøm, fik hun store samvittighedskvaler. Tænk, hvis hendes forældre vidste det!

En gang som barn var hun faldet og havde sagt, at hun havde slået sig mellem benene. Åh, sikke en ulykke, de ord havde forårsaget! Hendes mor havde slået hende i ansigtet igen og igen, og hendes far havde tvunget hende til at ligge på knæ i kirken og bede i en halv dag. Og hun havde aldrig fået den mindste forklaring på, hvad der skete i livet. Erotik, hvor børn kom fra, hvad ’den ubesmittede undfangelse’ var for noget, og alle de forbudte ord!

Så Juana havde selv måttet lære sig det hele, da hun kom ud mellem andre unge i skolen og senere på universitetet. Chokeret og bange begyndte hun at isolere sig mere og mere med sine bøger. De var i det mindste anstændige.

Og da drømmene var begyndt at komme, da hun var i puberteten, havde hun tiet om dem, så meget skammede hun sig over dem.

Denne kolde, bitre morgen i den forfaldne kirke drømte hun om en mand, hvis ansigt hun ikke rigtig kunne opfatte i det dunkle mørke. De gemte sig for nogle farlige væsener, som krøb rundt i gangene i et stort 1800-tals hus. Han beskyttede hende, han sad eller halvvejs lå ned foran hende og så hende ind i øjnene, men hun kunne stadigvæk ikke se, hvordan han så ud. Han smilede drillende, og hans fingre listede sig frem over hendes bryst, og de var begge to helt nøgne, og han kom nærmere. Juana var vanvittigt ophidset, og det kriblede så guddommeligt dejligt og samtidig smertefuldt forneden, og hun ventede åndeløst på, at han skulle røre hende der.

Men han tog sig god tid, og deres fjender kom hele tiden nærmere, skynd dig, skynd dig, jeg går til af længsel, jeg kan ikke vente længere, sådan ja, kom nærmere, jeg er klar, jeg vil mærke dig, den er stor, kæmpestor, lad mig mærke den, den er som ...

Og så vågnede hun. Vred, skuffet og skamfuld over, hvor våd hun var dernede, og hvordan det stadig brændte i hende.

Havde nogen opdaget noget?

Nej, alle sov. Gudskelov!

Hun vred sig lydløst og forpint, og hun mærkede et stort behov for at røre ved sig selv, men hun turde ikke. Hun lod lysten dø langsomt ud, sådan som hun altid havde gjort. Aldrig havde hun haft modet til at fuldføre det, men nogle gange havde hun gjort det i drømme.

Det havde været vidunderligt dejligt. Og syndigt!

Juana havde lyst til at græde over sin skæbne – at få sit kærlighedsliv næsten ødelagt af alt for strenge regler. Hvad skulle hun gøre? Hun var jo så moden til det, næsten ... overmoden. Der måtte snart ske noget!

Ude i den tætte skov vækkede morgenlyset dem langsomt. Flavia rejste sig med besvær, stiv i kroppen, klemt inde mellem træstammer og halvt dækket af blade og grene. Hun skar en grimasse af ubehag, som den meget pertentlige verdensdame hun var.

Hendes bror, greven, satte sig søvndrukkent op. Han havde store problemer med at bevare sin værdighed. Thore Andersen ville hjælpe ham op, men sad selv fast.

”Hvordan kom vi herud?” spurgte Flavia.

”Dæmonen,” svarede greven og gøs. Thore stønnede.

”Hvad er det for nogle lyde?” spurgte en ængstelig Alonzo lidt derfra.

Flavia skubbede med afsky Emma, som Tabris af ren og skær djævelskab havde anbragt nærmest i armene på hende, fra sig. Hverken Emma eller Kenny var vågnet, men de andre lyttede.

Det lød som irriterede grynt og brummelyde, og indimellem kom der et brøl. Og noget, der lød som horn mod træer ...

Emma vågnede og hørte det. Hun blev endnu blegere i det allerede blåfrosne ansigt. ”Wamba,” hviskede hun. ”Eller Leon, eller hvem det nu ... åh gud! Men så hjælp mig dog op, jeg sidder fast!”

Alle syv var vågne. Kenny havde ulidelige smerter, for han havde ligget på den sårede skulder. Endnu en af Tabris’ bedrifter.

De lyttede skræmt til Wambas angreb på træerne. ”Bæstet kan ikke komme igennem,” sagde Alonzo med hvide læber. ”Han er alt for fed.”

”Før eller senere lykkes det ham,” sagde Emma. ”Om han så må fælde hele skoven. Vi må ind.”

”Til dæmonen?” spurgte greven koldt.

”Hør nu her,” sagde Emma med tryk på hvert ord. ”Dæmonerne er på min side. Ham derinde kunne have dræbt os i aftes. Så let som ingenting. Men han gjorde det ikke. Så hvad er I bange for?”

”Jeg vil have skatten,” sagde Flavia bestemt. ”Jeg har udholdt hele turen og smisket for de unge idioter og svæklingen Pedro i årevis, og ingen kan stoppe mig nu. Skatten er min.”

Alle styrtede hen mod kirkedøren for at komme først. Den var lukket og rokkede sig ikke. Tommy og Emma rev og flåede i det gamle træværk, indtil hendes negle knækkede. Men det nyttede ikke.

Greven så op. ”Taget! Andersen, kan du kravle derop. Kan vi også? Og Flavia, ikke mere snak om, at skatten er din. Jeg er slægtens overhoved, og den tilkommer mig.”

Der opstod en lang ordveksling, først om skatten, og derefter om klatreturen op på taget. Kenny gav op. Han orkede ingenting med sin sårede skulder. Tommy advarede ham om Wamba, men Kenny var urokkelig. Han satte sig ned med ryggen mod kirkedøren.

”Ingen monstre eller dæmoner kan dræbe mig foran en kirke,” sagde han surt, men med gråd i stemmen.

”Siden hvornår er du blevet religiøs?” fnyste Emma.

4

Inde i kirken havde Jordi samlet de fem griffer sammen, som hver enkelt havde hægtet af deres kæder. De var enige om, at han skulle være deres leder. Men Unni var af en anden opfattelse. Hun syntes, han skulle forlade kirken hurtigst muligt og under ingen omstændigheder gå ned. Men ingen hørte på hende. Uden Jordi var de hjælpeløse.

Miguel forholdt sig tavs. Han havde to opgaver: at se, hvad det hele gik ud på, og at fange Urraca.

Men samtidig følte han sig som en af dem. Det var en meget ambivalent sindsstemning, han var i.

”Husk,” sagde Jordi til dem, ”I må ikke sige noget om grifferne, hvis de andre skulle komme ind.