Udkommet af Lee Child

Af Forlaget Jentas

- 61 timer

- Værd at dø for

- Ingen vej tilbage

- Den rette mand

DEN RETTE MAND

Lee Child

Den rette mand

Originalens titel: A Wanted Man

Copyright © Lee Child, 2012

Copyright © Katrin Agency, 2017

Oversættelse: Jakob Levinsen, © Katrin Agency

Sats: Jentas A/S

Omslag: Jentas A/S

Jentas A/S

ISBN 978-87-7107-501-4

www.jentas.dk

www.facebook.com/forlagetjentas

Alle kontrakter og aftaler vedrørende værket, oversættelsen, redaktionen, omslaget, illustrationen og ombrydningen er ejet af © Katrin Agency.

Alle rettigheder forbeholdes.

Mekanisk, elektronisk eller fotografisk gengivelse af denne bog eller dele heraf er uden forlagets skriftlige samtykke forbudt ifølge gældende dansk lov om ophavsret.

Published by agreement with Darley Anderson Literary Agency.

Tak

Til Jane,

der står støt ved den mægtige eg

ET

Øjenvidnet fortalte selv, at han ikke så det ske direkte. Men hvordan kunne det ellers være gået til? Lige efter midnat var en mand i grøn vinterfrakke gået ind ad den eneste dør til en lille betonbunker. To mænd i sorte jakkesæt var fulgt efter ham. Der var gået lidt tid. Så var de to mænd i de sorte jakkesæt kommet ud igen.

Manden i den grønne vinterfrakke var ikke kommet ud igen.

De to mænd i de sorte jakkesæt var gået tredive hurtige skridt væk derfra og steget ind i en højrød bil. Ligesom en brandbil, sagde vidnet. Iøjnefaldende rød. Temmelig ny. En almindelig firedørs sedan, mente øjenvidnet. Eller måske en femdørs. Eller en tredørs. Men helt sikkert ikke en todørs-coupé. En Toyota, mente øjenvidnet. Eller måske en Honda. Eller en Hyundai. Muligvis en Kia.

Men under alle omstændigheder var de to mænd i sorte jakkesæt kørt derfra i den.

Så var der begyndt at sive blod ud under døren til betonbunkeren.

Øjenvidnet havde ringet 911.

Den lokale sherif var dukket op og havde fået fortalt historien. Han var god til at virke tålmodig og på samme tid få folk til at fortælle videre. Det var et af hans mange talenter. Til sidst var øjenvidnet blevet færdig. Så havde sheriffen tænkt sig lidt om. Han befandt sig i en del af landet, der, så langt øjet rakte, lå øde hen over den mørke horisontlinje. Hvor vejene strakte sig som lange og ensomme asfaltbånd.

Han befandt sig i et område, hvor man satte vejspærringer op.

Derfor havde han ringet til færdselspolitiet, og derefter havde han bestilt en opsending af helikopteren fra delstatens hovedstad. Han havde udsendt en akut efterlysning af den højrøde, udenlandske bil med to mænd i sorte jakkesæt.

Jack Reacher kørte halvandet hundrede kilometer og halvanden time sammen med en kvinde i en beskidt, grå varevogn, og så fik han øje på det stærke lyshav ved motorvejsudfletningen med store grønne skilte, der viste henholdsvis mod vest og mod øst. Kvinden tog farten af varevognen, og Reacher steg ud, takkede hende og vinkede farvel. Hun tog den første frakørsel, vestpå mod Denver og Salt Lake City, og selv gik han ind under broen og stillede sig op ved den østgående frakørsel med det ene ben i vejkanten og det andet på kørebanen, rakte tommelfingeren frem, smilede og prøvede at virke venlig.

Hvad der ikke var særlig let. Reacher var en stor mand, en meter og femoghalvfems høj og kraftig bygget, og her til aften så han som altid lidt krøllet og usoigneret ud. Enlige bilister ville helst have hyggeligt og ufarligt selskab, og Reacher vidste ud fra langvarig erfaring, at han rent visuelt aldrig ville være nogens førstevalg som rejseledsager. Han virkede for truende. Og lige nu var han yderligere handicappet af en næse, der var blevet brækket for ganske nylig. Han havde afhjulpet skaden med et stykke sølvfarvet tape, som han vidste kun fik ham til at virke endnu mere grotesk. Han vidste, at tapen ville skinne og glitre i det gule lys. Men han kunne mærke, at tapen hjalp ham rent helbredelsesmæssigt, og derfor besluttede han sig for at lade den sidde en time endnu. Hvis han ikke fik kørelejlighed i løbet af tres minutter, ville han overveje at trække den af.

Han fik ikke kørelejlighed i løbet af tres minutter. Der var ikke ret meget trafik. Nebraska om aftenen, midt om vinteren. Den udfletning, han stod ved, var det eneste vejkryds af betydning i miles omkreds, men selv da gik der ofte flere minutter helt uden nogen form for bevægelse. Oppe på broen var den gennemkørende trafik nogenlunde konstant, men tilsyneladende var der ikke ret mange, som havde lyst til at slutte sig til den. Den første time dukkede der kun fyrre køretøjer op for at dreje østpå. Biler, trucks, firehjulstrækkere, forskellige mærker, forskellige modeller og forskellige farver. Tredive af dem susede bare forbi uden så meget som at sagtne farten. Ti af bilisterne kiggede undersøgende på ham, for så at se væk og speede op igen.

Ikke spor usædvanligt. I de senere år var det blevet stadig sværere at blaffe.

På tide at forbedre chancerne.

Han vendte sig væk fra vejen og fik ved hjælp af en flækket tommelfingernegl fat i kanten af tapen hen over ansigtet. Han fik en god centimeter løs og tog fat i fligen med tommel og pegefinger. I denne situation var der to skoler. Den ene gik ind for at rykke hurtigt til. Den anden var fortaler for at trække langsomt. Valget var illusorisk, mente Reacher. Smerten var den samme. Derfor valgte han middelvejen og trak hurtigt til. For kinden var det ikke noget videre. Hen over næsen var det en anden historie. Sårene sprang op, hævelsen slap løs og satte sig i bevægelse, og selve bruddet klikkede og skurrede.

Heller ikke noget videre på den modsatte kind.

Han rullede den blodige tape sammen og stak den i lommen. Han spyttede i fingrene og tørrede ansigtet af. Han kunne høre en helikopter tre hundrede meter ovenover og så en kraftig projektørstråle lyse ned gennem mørket, hvile først det ene sted, så det andet, og så bevæge sig videre. Han vendte sig om, satte endnu en gang det ene ben ud på kørebanen og rakte tommelfingeren frem. Helikopteren holdt sig i nærheden et stykke tid, så mistede den interessen og fortsatte vestpå, indtil larmen fra den døde hen. Den tværgående trafik oppe på broen var stadig sparsom, men konstant. Den krydsende trafik mod nord og syd på hovedvejen tyndede ud. Men stort set uden undtagelse drejede bilerne enten den ene eller anden vej ud på motorvejen. Stort set ingen af dem fortsatte ligeud. Reacher var stadig optimistisk.

Natten var kold, og det var godt for ansigtet. Følelsesløshed dulmede smerten. En pickup med Kansas-nummerplader kom kørende sydfra, drejede mod øst og sagtnede farten helt. Føreren var en ranglet sort fyr, som var pakket ind i en tyk frakke. Måske virkede varmeanlægget ikke. Han kiggede længe og intenst på Reacher. Han var lige ved at standse op. Men han gjorde det ikke. Han så bare væk og kørte videre.

Reacher havde penge på sig. Hvis han kunne komme til Lincoln eller Omaha, kunne han tage bussen videre. Men han kunne bare ikke komme til Lincoln eller Omaha. Ikke uden kørelejlighed. Når der ikke kom nogen biler, stak han højre hånd ind under venstre arm for ikke at få forfrysninger i den. Han stampede i jorden. Hans ånde stod omkring ham som en sky. En patruljevogn susede forbi med lyset tændt, men uden sirene. To betjente indeni. De ikke så meget som kastede et blik på Reacher. De havde tankerne rettet mod noget længere fremme. Måske en ulykke af en slags.

Yderligere to biler var lige ved at standse op. Den ene kom sydfra og den anden nordfra, og der var kun få minutter mellem dem. Begge sagtnede de farten, bumpede, hostede og tog ham i øjesyn, for så at sætte farten op igen og køre videre. Det nærmer sig, tænkte Reacher. Det skal nok komme. Det sene tidspunkt hjalp måske også. Folk var mere medfølende ved midnatstid end midt på dagen. Og at køre om natten føltes allerede som lidt ud over det sædvanlige. Og derfra var der ikke så langt til at samle en tilfældig fremmed op.

Håbede han.

Endnu en bilist kiggede godt og grundigt på ham, men fortsatte bare videre.

Og endnu en.

Reacher spyttede i håndfladen og glattede håret tilbage.

Han blev ved med at smile.

Han bevarede optimismen.

Og endelig, efter i alt halvanden time og tre minutter på rampen, lykkedes det ham at få en bil til at standse op.

TO

Bilen holdt ind ti meter fra ham. Den havde lokale nummerplader og var rimeligt stor, amerikansk og mørk i farven. En Chevrolet, mente Reacher, formentlig mørkeblå, eller også grå eller sort. I det flimrende lys var det svært at afgøre. Om natten var mørke metalfarver altid anonyme.

Der sad tre personer i bilen. To mænd foran og en kvinde omme bagi. De to mænd havde vendt sig om i sædet, som om der var en slags stor trepartsdiskussion i gang. På demokratisk vis. Skal vi samle ham op eller ej? Hvad der for Reacher antydede, at de tre personer ikke kendte hinanden særlig godt. Blandt nære venner er den slags beslutninger som regel instinktive. De tre her var måske arbejdskolleger, et jævnbyrdigt hold, som midlertidigt var sat sammen på turen her og nærede overdreven respekt for hinandens holdninger og i særdeleshed for kvinden, der var i mindretal.

Reacher så kvinden nikke og mundaflæste hendes ja, og derefter vendte mændene sig om og rettede atter blikket fremad, mens bilen trillede videre. Den standsede op igen med vinduet i passagersiden ud for Reachers hofte. Ruden blev rullet ned. Reacher bøjede sig ned og kunne mærke varme i ansigtet. I denne bil fungerede varmeanlægget glimrende. Det var helt sikkert.

Fyren i passagersædet spurgte: ”Hvor er De på vej hen i nat, hr.?”

Reacher havde været i militærpolitiet i tretten år og derefter næsten lige så længe klaret sig på egen hånd, og han havde overlevet begge perioder ved at være passende forsigtig og konstant på vagt. Alle fem sanser, hele tiden. Beslutningen om at tage imod en tilbudt køretur eller ej afhang navnlig af lugt. Kunne han lugte øl? Tjald? Whisky? Men her og nu kunne han ikke lugte noget som helst. Hans næse var lige blevet brækket. Hans næsebor var fulde af blodansamlinger og hævelser. Hans næsevæg var muligvis slået permanent ud af form. Det føltes som en meget reel mulighed, at han aldrig mere ville blive i stand til at lugte noget som helst.

I den aktuelle situation var berøring heller ikke en mulighed. Det samme gjaldt smagssansen. Han kunne ikke få noget at vide ved at mærke efter som en blind eller ved at slikke på ting. Dermed var der kun synet og høresansen tilbage. Hos passageren på forsædet hørte han en neutral klang, ingen genkendelig dialekt, et dannet tonefald med en svag antydning af myndighed og ledelseserfaring. Hos dem alle tre kunne han se bløde hænder uden hård hud, skikkelser uden muskler, pænt hår og ingen solbrændthed. Indendørsmennesker. Kontormennesker. Ikke helt oppe i toppen af rangstigen, men stadig langt væk fra bunden. De så alle ud til at være i midten af fyrrerne, måske halvvejs gennem livet, men over halvvejs gennem karrieren. I militærsprog måske oberstløjtnanter. Folk med fornuftige resultater, men ikke superstjerner.

De havde alle tre sorte bukser og blå denimskjorte på. Nærmest som en uniform. Skjorterne så ud til at være billige og helt nye, stadig med pressefolder efter udpakningen. En teambuilding-øvelse, tænkte Reacher. Noget managementpis af en slags. Flyv en flok mellemledere ud fra deres lokalafdelinger, sæt dem sammen ude i vildnisset, giv dem skjorter, og sæt dem på opgaver. Måske fik alt sådan noget halløj dem til at føle sig lidt mere dristige, og det var så også derfor, de nu samlede ham op. Og måske ville der bagefter være åbenhjertig kritik i plenum, hvad der også forklarede deres demokratiske og omstændelige trepartsdiskussion. Hold forudsatte holdarbejde, og holdarbejde forudsatte enighed, enighed måtte opnås uden tvang, og spørgsmålet om køn var altid følsomt. Reacher var faktisk en smule overrasket over, at kvinden ikke sad forrest eller ligefrem kørte. Selv om det at køre også kunne betragtes som en underordnet rolle for den eneste kvinde i en trio. Lidt ligesom at hente kaffe.

Det var et minefelt.

”Jeg er på vej østpå,” sagde Reacher.

”Til Iowa?” spurgte passageren på forsædet.

”Gennem Iowa,” sagde Reacher. ”Helt til Virginia.”

”Bare hop ind,” sagde fyren. ”Vi skal nok få dig i hvert fald noget af vejen.”

Kvinden sad bag ved passageren på forsædet, så Reacher gik rundt om bagagerummet og steg ind fra førersiden. Han fandt sig til rette på bagsædet og lukkede døren. Kvinden nikkede lidt genert til ham. Måske lidt forsigtigt. Måske på grund af hans smadrede næse. Måske skræmte synet hende.

Fyren ved rattet rettede på bakspejlet og satte i gang op ad rampen.

TRE

Den lokale sherif hed Victor Goodman, og det fandt de fleste fuldstændig passende. Han var virkelig et godt menneske og plejede også at få gennemført det, han satte sig for. Ikke fordi der nødvendigvis var nogen forbindelse mellem de to dele af hans navn. Han opnåede ikke sine sejre, fordi han var god, men fordi han var kvik. Så afgjort også kvik nok til at genoverveje sine beslutninger flere gange, før han gik videre. To skridt frem og et tilbage. Sådan var nu engang hans system. Det tjente ham godt. Det havde det altid gjort. Og lige nu førte det ham til at tro, at han havde været lige hurtig nok med sin efterlysning.

For gerningsstedet i betonbunkeren var en heftig affære. Manden i den grønne vinterfrakke var i bund og grund blevet henrettet. Måske ligefrem snigmyrdet. Der var sket meget håndfaste og direkte ting med kniv. Det her var ikke en uenighed eller et håndgemæng, der var løbet løbsk. Det her var professionelt udført, fuldstændig som hos de hårde drenge. Hvad man sjældent så ude på landet i Nebraska. For ikke at sige stort set aldrig.

Så først havde Goodman ringet til FBI i Omaha for lige at orientere dem. Han var alt for kvik til at bekymre sig om interne magtkampe. For det andet havde han genovervejet det med de to mænd i den røde bil. Brandbilsrød, havde øjenvidnet kaldt den. Højrød. Og det gav ingen mening. Det var alt for iøjnefaldende en flugtbil for professionelle. For indlysende. For let at huske. Derfor havde de to mænd sandsynligvis også haft et andet køretøj gemt af vejen på et hensigtsmæssigt sted i nærheden. Sandsynligvis var de bare kørt derhen og havde skiftet.

Og det tog kun et øjeblik at tage de to jakker af. Øjenvidnet var i tvivl om deres skjorter. Hvide, mente han. Mere eller mindre. Eller beige. Måske stribede. Eller ternede. Eller sådan noget. Ingen slips. Eller måske havde den ene af dem slips på.

Goodman ringede derfor færdselspolitiet og helikopteren op igen og udvidede sin efterlysning: Nu var han bare ude efter to mænd i et hvilket som helst køretøj.

Fyren på forsædet vendte sig om på rimeligt venlig maner og sagde: ”Undskyld, at jeg spørger, men hvad er der sket med dit ansigt?”

”Jeg gik ind i en dør,” sagde Reacher.

”Er det rigtigt?”

”Nej, ikke rigtigt. Jeg snublede og faldt. Ikke noget spændende. Bare den slags, der sker.”

”Hvornår?”

”I aftes.”

”Gør det ondt?”

”Ikke mere end at aspirin kan hjælpe på det.”

Fyren vendte sig endnu længere om i sædet og så på kvinden. Derefter på chaufføren. ”Har vi en aspirin i nærheden? Som kan hjælpe herren her?”

Reacher smilede. Et hold, der var parat til at løse såvel store som små problemer. ”Det er lige meget,” sagde han.

”Jeg har en,” sagde kvinden. Hun bøjede sig ned og tog sin taske op fra gulvet. Hun rodede rundt i den. Fyren på forsædet fulgte nysgerrigt med. Han virkede nærmest opstemt. Der var blevet opstillet et mål, og de var lige ved at nå det. Kvinden fandt en pakke Bayer frem. Hun rystede en enkelt pille løs.

”Giv ham to,” sagde fyren på forsædet. ”Han ser ud til godt at kunne bruge dem. Eller giv ham bare tre, for fanden.”

Og det fandt Reacher dog en smule for kommanderende. Måske ville det ikke blive opfattet særlig positivt, når forløbet skulle analyseres. Det satte kvinden i en vanskelig situation. Måske havde hun selv brug for sine aspiriner. Måske led hun af en sygdom af en slags. Måske ville hun finde det pinligt at sige det. Eller måske var fyren foran i gang med en form for dobbeltbluff. Måske var han selv på alle andre måder så pletfri, at han kunne slippe afsted med at få kontrol til at ligne uskyldigt overskud.

”Det rækker med en, tak,” sagde Reacher.

Kvinden hældte den lille, hvide pille fra sin egen håndflade over i hans. Fyren på forsædet rakte en vandflaske bagud. Den var uåbnet og stadig køleskabskold. Reacher sank pillen, brød seglet på flasken og tog sig en god, stor slurk.

”Mange tak,” sagde han. ”Det er jeg meget glad for.”

Han rakte flasken tilbage. Fyren foran tog den og tilbød den til chaufføren. Chaufføren rystede på hovedet uden at sige noget. Han koncentrerede sig om vejen foran dem, holdt bilen på mellem hundrede og ti og hundrede og femogtyve og trillede bare videre. Han måtte være mindst en meter og firs, anslog Reacher, men var smal over skuldrene og en smule duknakket. Hans hals var tynd og helt glat. Klippet for nylig, i en konservativ frisure. Ingen ringe på fingrene. Ærmerne på den billige, blå skjorte var for korte til ham. Hans armbåndsur var fuldt af avancerede målere.

Fyren på forsædet ved siden af var lavere, men bredere. Ikke egentlig fed, men der skulle næppe hamburgere mere end en enkelt gang om ugen til for at skubbe ham ud over kanten. Hans ansigt var stramt og lyserødt. Han havde lysere hår end chaufføren, men ligesom hans var det blevet klippet for nylig, lige så kort og med sideskilning som hos en skoledreng. Hans skjorte var lang i ærmerne, snæver i livet og løs i skuldrene. I kraven kunne man stadig se den trekantede fold fra indpakningen, og flipperne sad stramt ind mod huden på hans hals.

På tæt hold så kvinden ud til at være et par år yngre end mændene. Nok snarere i begyndelsen end midten af fyrrerne. Hun havde kulsort hår, der var sat op på hovedet og samlet i en knold. Eller en nakkeknude. Eller et eller andet. Reacher kendte ikke det korrekte frisørbegreb. Hun så ud til at være af middelhøjde og slank. Hendes skjorte var tydeligvis et mindre nummer end mændenes, men den sad stadig løst på hende. Hun var køn på en lidt streng og nøgtern måde. Blegt ansigt, store øjne og rigeligt med makeup. Hun virkede træt og lidt ubehageligt til mode. Måske ikke helt vild med alt det der managementpis. Hvad der for Reacher at se gjorde hende til den bedste af de tre.

Fyren på forsædet vendte sig endnu en gang rundt og stak sin glatte, runde hånd frem. ”Jeg hedder i øvrigt Alan King,” sagde han.

Reacher tog den og sagde: ”Jack Reacher.”

”Glæder mig at møde dig, mr. Reacher.”

”I lige måde, mr. King.”

Chaufføren sagde: ”Don McQueen,” men gjorde ikke noget forsøg på at give hånd.

”Hvor stor er sandsynligheden lige for det?” sagde Reacher. ”King og McQueen.”

”Jeg ved det – pudsigt, ikke?” sagde King.

Kvinden rakte også en hånd frem, der var mindre, blegere og mere spinkel end Kings.

”Karen Delfuenso,” sagde hun.

”Glæder mig at møde dig, Karen,” sagde Reacher og tog den. Hun holdt fast en anelse længere end forventet. Så tog McQueen brat foden fra speederen, og de røg alle sammen lidt frem i sædet. Længere fremme viste der sig et flammehav af baglygter. Nærmest som en mur.

Og endnu længere ude i det fjerne blinkede de blå og røde lys fra taglygterne på en sværm af politibiler.

FIRE

To skridt frem og et tilbage. Kontroller, og kontroller igen. Sherif Victor Goodman genovervejede spørgsmålet om den anden bil, de to mænd efter hans opfattelse måtte være skiftet til. Han prøvede at være så meget på forkant som muligt i sin position her langt ude på bøhlandet, hvad der ikke altid var lige let, men for et års tid siden havde han i et nyhedsbrev fra Homeland Security læst en notits om, at om natten var mørkeblå farver de sværeste at opfange på overvågningskameraer. Frakker, hatte, biler, hvad som helst mørkeblåt fremstod ikke som meget andet end et hul i natteluften. Svært at se, svært at definere. Ikke fordi der var overvågningskameraer i Goodmans amt. Men han gik ud fra, at det samme sikkert også gjaldt for det menneskelige øje. Og han gik også ud fra, at de to mænd havde kendskab til den slags. De så ud til at være professionelle. Derfor kunne deres anden bil også godt være mørkeblå.

Eller måske alligevel ikke.

Så hvad skulle han gøre?

Han endte med ikke at gøre noget. For det anså han for det klogeste valg. Hvis hans gæt var forkert, ville det være formålsløst at skærpe opmærksomheden på mørkeblå biler. Derfor lod han bare sin reviderede efterlysning stå ved magt: Han var ude efter to mænd generelt i et hvilket som helst køretøj.

På dette sted var motorvejen sekssporet, og de tre østgående spor var tætpakket med køretøjer i snegletempo. Biler, trucks og firehjulstrækkere kravlede langsomt fremad, bremsede op, standsede, ventede og kravlede videre. McQueen trommede frustreret på rattet med fingrene. King kiggede tålmodig og resigneret ud ad forruden. Delfuenso kiggede også frem for sig, men virkede ængstelig, som om hun var sent på den til noget.

”Hvor er I så på vej hen?” spurgte Reacher ud i tavsheden.

”Chicago,” sagde King.

Hvad Reacher for sit eget vedkommende var rigtig tilfreds med at høre. Der var masser af busser i Chicago. Masser af morgenafgange. Sydpå gennem Illinois, østpå gennem Kentucky, og så lå Virginia lige fremme. Godt at høre. Men han sagde det ikke højt. Det var sent om aftenen, og han kunne godt mærke behovet for en forstående lytter.

”Det er langt,” sagde han.

”Tusind kilometer,” sagde King.

”Hvor kommer I så fra?”

Bilen standsede op, trillede videre og standsede så igen.

”Vi var i Kansas,” sagde King. ”Det gik også rigtig godt. Ingen trafik. Ingen forsinkelser. Før nu. Det er første gang i over tre timer, vi har været nødt til at standse.”

”Det er meget godt klaret.”

”Jeg ved det. Mindst hundrede hele vejen. Det her er vist bogstavelig talt første gang, Don har rørt bremsen. Har jeg ret, Don?”

”Bortset fra da vi samlede mr. Reacher op,” sagde McQueen.

”Det er rigtigt,” sagde King. ”Måske var det dig, der brød fortryllelsen.”

”Er I på forretningsrejse?” spurgte Reacher.

”Altid.”

”Hvad slags forretninger?”

”Vi er inden for software.”

”Virkelig?” sagde Reacher i et forsøg på at være høflig.

”Vi er ikke programmører,” sagde King. ”Det er jo bare pizza og skateboards. Vi er inden for salg til virksomheder.”

”I må have meget at lave.”

”Altid,” sagde King igen.

”Er turen gået godt foreløbig?”

”Ikke værst.”

”Jeg troede, I måske var ude i et eller andet teambuilding. En øvelse af en slags. Eller et seminar.”

”Nej, det er bare de sædvanlige forretninger.”

”Hvorfor så skjorterne?”

”Jeg ved det,” sagde han. ”Den nye firmastil. Afslappet fredag hele ugen. Men stadig markant. Nærmest som en sportsuniform. For sådan er det i software nu om dage. Totalt konkurrencebetonet.”

”Bor I så her i Nebraska?”

King nikkede. ”Faktisk ikke så langt herfra igen. Der ligger mange teknologivirksomheder i Omaha efterhånden. Langt flere end man skulle tro. Det er et godt erhvervsmiljø.”

Bilen trillede videre, bremsede, standsede op og bevægede sig videre igen. Det var McQueens eget køretøj, gættede Reacher. Ikke en udlejningsbil. Ikke en firmabil. For slidt og for rodet. Fyren måtte have trukket det korte strå. Fast chauffør på hele turen her. Eller måske var han den faste chauffør på alle deres ture. Måske var det ham, der var nederst i hakkeordenen. Eller måske kunne han bare godt lide at køre. En landevejskriger. En landevejskriger, der tilbragte tiden væk fra sin familie. For han var tydeligvis et familiemenneske. For det var en familiebil. Men kun lige akkurat. Der lå børneting i den, men ikke ret mange. Der lå en glitrende, lyserød hårbøjle nede på gulvet. Efter Reachers opfattelse ikke den slags, en voksen kvinde gik med. Der lå et lille plysdyr i et rum på instrumentbrættet. Det meste af fyldet var mast sammen, og pelsen var filtret, som om den var vant til at blive tygget på. En enkelt datter, anslog Reacher. Et sted mellem otte og tolv. Mere præcist kunne han ikke sige det. Han vidste ikke ret meget om børn.

Men barnet havde en mor eller stedmor. McQueen havde en kone eller en kæreste. Det var tydeligt nok. Der lå kvindeting overalt i bilen. Der lå en æske papirservietter med blomster på, og der lå en opbrugt læbestift i et rum i instrumentbrættet lige ved siden af plysdyret. Der hang endda en krystal ved siden af tændingsnøglen. Reacher var temmelig sikker på, at hvis hans lugtesans i øvrigt havde været intakt, havde han kunnet lugte parfume i indtrækket.

Reacher tænkte på, om McQueen mon savnede sin familie. Eller måske havde fyren det helt fint, som det var. Måske brød han sig slet ikke om sin familie. Så spurgte McQueen omme bag rattet: ”Hvad så med dig, mr. Reacher? Hvad arbejder du med?”

”Jeg arbejder slet ikke,” sagde Reacher.

”Mener du løsarbejde? Hvad der nu viser sig?”

”Ikke engang det?”

”Du er altså ledig?”

”Udelukkende efter eget valg.”

”Siden hvornår?”

”Siden jeg forlod hæren.”

Det svarede McQueen ikke på, for nu fik han andet at tænke på. Længere fremme kæmpede al trafikken med at skulle klemme sig ind i sporet længst til højre. Det var navnlig disse langsomme manøvrer, der skabte forsinkelsen. En ulykke, tænkte Reacher. Måske var nogen skredet ud, havde ramt autoværnet og snittet et par andre biler på tilbagevejen. Der var bare ingen brandbiler på stedet. Ingen ambulancer. Ingen kranvogne. Alle de blinkende lys befandt sig i samme højde, det ville sige på biltag. Der var så mange, og de blinkede så hurtigt, at de så ud til at hænge sammen, nærmest som en konstant skylle af et rødt og blåt skær.

Bilen sneglede sig fremad. Start, stands, start, stands. Godt halvtreds meter før lysene satte McQueen afviseren til og maste sig ind i sporet til højre. Hvad der gav Reacher frit udsyn til forhindringen.

Det var ikke en ulykke.

Det var en vejspærring.

Den nærmeste politibil holdt på tværs af sporet til venstre, og den næste holdt lidt længere væk på tværs af midtersporet. Sammen holdt de som to pile og pegede begge to hen mod sporet til højre, så de kørende ikke havde noget andet valg end at trække derover. Derefter holdt der to biler parkeret i midtersporet parallelt med trafikken, på den anden side yderligere to parallelt med vejkanten, og derefter yderligere to anbragt på tværs, så folk var tvunget til at passere igennem et snævert og akavet sving i hele vejens bredde, helt over til det venstre spor, hvor de så kunne brede sig ud igen og speede op og komme videre.

Det var en velorganiseret operation. Indsnævringen sikrede en langsom fremdrift, der yderligere blev forstærket af det bratte venstresving for enden af forhindringen. Den lange, smalle spidsrod mellem de to biler i midterbanen og de to parallelle biler ude i rabatten gav mulighed for at se bilerne omhyggeligt og længe an. Det var tydeligvis nogen, der havde prøvet den slags før.

Men hvad handlede det om? Otte biler var en hel del. Og Reacher kunne se geværer. Det var ikke bare en rutinekontrol. Det handlede ikke om sikkerhedsseler eller nummerplader. ”Har I haft radioen tændt?” spurgte han. ”Er der sket noget farligt?”

”Bare slap af,” sagde King. ”Vi kommer indimellem ud for den slags. Som regel er det undslupne fanger. Der ligger et par store anstalter ude vestpå. Der forsvinder hele tiden folk. Det er skørt, ikke? Jeg mener, det er jo ikke ligefrem den højere videnskab. Det er jo ikke, fordi de ikke har låse på dørene.”

McQueen fik øjenkontakt i spejlet og sagde: ”Det er da forhåbentlig ikke dig?”

”Ikke mig, som hvad?” spurgte Reacher.

”Som lige er stukket af fra fængslet.”

Med smil i stemmen.

”Nej,” sagde Reacher. ”Det er så ganske afgjort ikke mig.”

”Det var godt,” sagde McQueen. ”For ellers ville vi alle sammen få problemer.”

De sneglede sig fremad i den utålmodige kø. Gennem en lang, glasagtig tunnel af forruder og bagruder kunne Reacher se betjentene i arbejde. De havde deres hatte på. De havde deres skydevåben fremme og store stavlygter i hænderne. De lyste ind i den ene bil efter den anden, fortil, bagtil, op, ned, talte personer, kontrollerede gulve og indimellem også bagagerum. Når de så var tilfredse, vinkede de bilerne videre og fortsatte med den næste i rækken.

”Bare rolig, Karen,” sagde King uden at vende sig om. ”Du er snart hjemme igen.”

Delfuenso svarede ikke.

King kiggede tilbage på Reacher og sagde: ”Hun hader at være på landevejen,” som for at forklare det.

Reacher sagde ikke noget.

De sneglede sig videre. Længere foran forblev rutinen nøjagtig den samme. Til sidst formåede Reacher at identificere et mønster. Betjentene kontrollerede kun bagagerum, når der var en mandlig chauffør alene i bilen. Hvad der udelukkede Kings teori om en undvegen fange. En undvegen fange kunne lige så godt gemme sig i bagagerummet på en bil med to personer, eller tre eller fire. Eller fem, seks eller en hel busfuld. Politiet havde snarere fået et konkret tip om en enlig fyr med noget stort og skidt med sig. Stoffer, våben, bomber, hælervarer, eller hvad det nu kunne være.

De sneglede sig fremad. Nu var de nummer tre i køen. Begge bilerne foran havde enlige mænd bag rattet. Begge to fik bagagerummet undersøgt. Begge to blev vinket videre. McQueen trillede frem og standsede op, da en betjent gav ham besked på det. En fyr trådte frem foran køleren og lyste på nummerpladen. Fire til trådte frem, to på hver side, og lyste ind i bilen på forsædet og bagsædet, mens de talte. Så trådte fyren foran til side, og fyren tættest på McQueen vinkede ham videre med en langsom og påtrængende bevægelse midt i McQueens synsfelt.

McQueen trillede videre, drejede på rattet og kom gennem først det snævre sving til venstre, så det snævre sving til højre, og derefter lå der tusind kilometer uhindret og øde vej forude. Han pustede ud og faldt til ro i sædet, ved siden af ham pustede King også ud og faldt til ro i sædet, og så trådte McQueen på speederen, fik bilen til at accelerere brat og kørte videre mod øst, som om der ikke var nogen tid at spilde.

Et øjeblik efter så Reacher en bil komme lige så hurtigt den modsatte vej. En mørk Ford Crown Victoria med blinkende blåt lys inde bag kølergrillen. Tydeligvis et statsligt køretøj, der i hast var på vej til en omfattende nødsituation af en slags.

FEM

Den mørke Crown Victoria tilhørte FBI og var fra lokalkontoret i Omaha. Den vagthavende agent havde taget mod sherif Goodmans opringning og reageret omgående. Goodman havde sagt professionelle, hvad der i FBI-sprogbrug betød organiseret kriminalitet, og organiseret kriminalitet var FBI’s yndlingsspise, for der gjorde man karriere og gjorde sig fortjent til hæder og forfremmelse. Så der var med det samme blevet udsendt en specialagent på tilkaldevagt, en dekoreret veteran med tyve år i Bureauet bag sig, højtkvalificeret, særdeles erfaren og meget respekteret.

Hun hed Julia Sorenson, var lige knap syvogfyrre og havde foreløbig tilbragt lige knap syvogfyrre rigtig gode måneder i Omaha. Vel var Omaha hverken New York eller D.C., men det var heller ikke en af Bureauets udørker. Det var ikke noget Sibirien. Ikke det, der lignede. Af ukendte historiske grunde fulgte kriminaliteten gerne jernbanesporene, og Nebraska var hjemsted for nogle af de største jernbanestrækninger på kloden. Så Sorensons talenter gik på ingen måde til spilde. Hun var ikke frustreret, og hun var heller ikke utilfreds.

Mens hun kørte, ringede hun op, fik fat i sherif Goodmans mobil og fortalte ham, at hun var på vej. Hun aftalte at mødes med ham på gerningsstedet en times tid senere.

Da Goodman modtog opringningen, sad han i sin bil. Han havde givet en enkelt vicesherif besked på at holde øje med gerningsstedet og tage sig af øjenvidnet, mens alle de andre var ude at afspærre de lokale veje, som førte væk fra området. Dermed var han den eneste tilgængelige mobile enhed. Han var ude at lede efter den højrøde bil.

Hans amt var stort, men i geografisk henseende ukompliceret. For hundrede år siden havde man tegnet en firkant på et kort, og den form var så blevet hængende. Firkanten blev gennemskåret to steder, først af en landevej, der løb hele vejen hen over den fra venstre mod højre, fra vest til øst, og så igen af en landevej, der gik hele vejen nedefra og op, fra syd til nord. Nogenlunde midt i firkanten mødtes de to veje i et kryds, som der i tidens løb var skudt en by på otte tusind sjæle op omkring. Trafikken gennem området fra øst mod vest og vest mod øst var beskeden, for motorvejen firs kilometer mod nord løb i samme retning og tog sig af det meste. Men trafikken fra nord til syd og syd til nord var mærkbart tættere, for motorvejen tiltrak trafik fra den ene retning og spyttede den ud i den anden. Det havde det lokale erhvervsliv ikke været mange minutter om at opdage, og derfor havde der godt fem kilometer nord for byen udviklet sig en lang, ujævn vejstrækning med benzintanke, cafeteriaer, moteller, værtshuse, minimarkeder og cocktailbarer. De mere afslappede indbyggere opfattede bare stedet som endnu et forretningsområde, mens de mere knibske af slagsen omtalte det som Syndens By. Det var underlagt nøjagtig de samme love, regler og forordninger som resten af amtet, men de sidste halvtreds år havde man på en eller anden underforstået måde valgt at tage ret let på de pågældende love, regler og forordninger. Resultatet var keno- og pokermaskiner på værtshusene, strippere på cocktailbarerne, rygter om prostitution på motellerne og en lind strøm af skatteindtægter til de offentlige kasser.

Trafikken gik begge veje, fuldstændig ligesom på landevejen.

Der var Goodman nu på vej op. Ikke af nogen moralsk grund, men slet og ret fordi stedet var det sidste stop før motorvejen ude i det fjerne og var spækket med tomme byggegrunde, lukkede foretagender og betonmure uden vinduer i. Hvis man ville gemme en flugtbil af vejen og uhindret skifte over til den, var der stort set ikke andre steder at gøre det.

Han passerede krydset og lod de pæne kvarterer bag sig. Først kom der så en sojabønnemark, og derefter en halv kilometer vejkant med ældgamle landbrugsmaskiner. De var alle sammen til salg, men havde i de fleste tilfælde stået så længe og ventet på en køber, at de var rustet fast. Så kom der flere bønner, og derefter begyndte skæret fra Syndens By at dukke op længere fremme. For enden af strækningen lå der to tankstationer, den ene på den vestlige side af vejen og den anden på den østlige, begge to af hensyn til ladvognene på størrelse med parkeringspladser ved sportsarenaer, begge to klart oplyst af lamper på høje pæle og begge to med benzinselskabernes skilte anbragt højt nok oppe til at kunne ses på mange kilometers afstand. Indimellem lå så cafeteriaerne, motellerne, værtshusene, minimarkederne og cocktailbarerne spredt i tilfældig orden og tilfældige vinkler på begge sider af vejen, nogle af dem oplyst og andre ikke, men alle sammen ved en parkeringsplads af perlegrus. Nogle af dem havde overlevet i halvtreds år, mens andre for længst var blevet forladt og groet til med ukrudt .

Goodman begyndte på den østlige side af landevejen. Han kørte forbi et cafeteria, han selv fra tid til anden benyttede, og trillede langsomt afsted med den ene hånd på rattet, mens han med den anden betjente det indvendige håndtag til projektøren over forruden for at undersøge de parkerede køretøjer. Han kørte tilbage om bag cafeteriaet, forbi skraldespandene og derefter videre rundt om en cocktailbar, og kontrollerede et motel uden at finde noget. Ved benzintanken for enden af strækningen holdt der ved siden af smøregravene et par sedaner med bulede kofangere, men ingen af dem var højrøde, og at dømme efter skidtet på forruderne havde de begge to holdt der en rum tid.

Goodman afventede et hul i trafikken, smuttede så tværs over vejen og begyndte forfra i den nordlige ende af den vestlige side, hvor det første foretagende var et værtshus af af beton, der for godt tyve år siden var blevet malet beige. Ingen vinduer. Kun luftudsugning på taget, der lignede paddehatte. Ingen røde biler i nærheden. Det næste sted i rækken var en cocktailbar, der var relativt ren og gik for at være den pæneste af sin art i Syndens By. Goodman vendte om og kørte i en bue rundt om forsiden på den, hans projektør vippede en smule, og så var den der.

En højrød, udenlandsk bil, der holdt nydeligt parkeret omme bag bygningen.

SEKS

Reacher lænede sig lidt til højre for at se forbi Don McQueens hoved og gennem forruden ud på vejen foran, og dermed kom hans skulder i princippet ind på Karen Delfuensos område. For at holde afstand lænede hun sig også selv en smule til højre, tæt op ad døren. Reacher kunne se den flade vifte af forlygter, og derefter intet andet end mørket på vej mod dem, kun afbrudt af et par enkelte røde baglygter langt ude i det fjerne. Speedometeret sagde knap hundrede og tredive kilometer i timen. Tanken var trekvart fuld. Motortemperaturen var fuldstændig normal. Foran på airbag-dækslet viste et logo, at der var tale om en Chevrolet. Kilometertælleren nærmede sig femogtres tusind. Bilen var ikke ny, men heller ikke specielt gammel. Den summede bare mageligt afsted.

Reacher satte sig til rette i sædet igen, og Delfuenso fulgte hans bevægelse. Alan King vendte sig halvvejs om oppe foran og sagde: ”Min bror var også i hæren. Peter King. Måske kender du ham.”

”Det er en meget stor organisation,” sagde Reacher.

King smilede lidt fåret.

”Selvfølgelig,” sagde han. ”Dumt sagt, vil jeg tro.”

”Men ikke ualmindeligt. Folk tror altid, at vi alle sammen kender hinanden. Jeg ved ikke hvorfor. Jeg mener, hvor mange bor der det sted, hvor du selv bor?”

”Halvanden million, måske.”

”Kender du så dem alle sammen?”

”Jeg kender ikke engang mine naboer.”

”Der kan du se. Hvilket værn var din bror i?”

”Han var artillerist. Han var med i den første Golfkrig.”

”Det var jeg også.”

”Så måske har du faktisk kendt ham.”

”Vi var en halv million dernede. Alle var med. Den største operation nogensinde.”

”Hvordan var der?”

”Har din bror ikke fortalt det?”

”Vi er ikke på talefod.”

”Der var varmt,” sagde Reacher. ”Det er navnlig det, jeg kan huske.”

”Hvilket værn var du selv i?”

”Jeg var politimand,” sagde Reacher. ”Militærpolitiets kriminalafdeling, alle årene.”

King nikkede, trak på skuldrene samtidig og sagde ikke mere. Han vendte sig fremad igen og kiggede ud i mørket.

I vejkanten susede et skilt forbi: Velkommen til Iowa.

Sherif Goodman vendte sin bil ind mod barens parkeringsplads og satte det lange lys til. Den parkerede udenlandske bil var hverken en Toyota, en Honda, en Hyundai eller en Kia. Det var en Mazda. Helt nøjagtig en Mazda 6. En femdørs hatchback, men i profil virkede bagdelen slank og lignede mere eller mindre en almindelig firedørs sedan. Det var en nyere model. Den var rød ligesom en brandbil. Den var tom, men endnu ikke dugget til. Den havde ikke holdt parkeret der ret længe.

På begge sider af den var der masser af tomme pladser. Bagved lå der først halvtreds meter grus med ukrudt, og derefter i princippet ingenting hele vejen til Denvers forstæder over hundrede kilometer mod vest. Foran den lå barens bagindgang, som bestod af en almindelig metalplade sat ind i en brunlig, pudset væg.

Et godt sted. Ingen tilskuere. Ingen vidner. Goodman så for sig de to fyre stige ud af Mazdaen, skille sig af med deres jakker, gå hen til deres nye bil, stige ind og komme væk.

Hvilken ny bil?

Ingen anelse.

Væk hvorhen?

Hverken øst eller vest, for de kunne ikke komme ud af amtet hverken mod øst eller vest uden først at køre sydpå tilbage til vejkrydset, og ingen kører en flugtbil tilbage i retning af gerningsstedet. Så derfor var de tydeligvis fortsat nordpå. For i den retning, lige på den anden side af den mørke horisont, lå motorvejen bare og ventede på dem som en kæmpestor, anonym magnet.

Derfor måtte de også være væk for længst. Enten var de nået ud af amtet, få minutter inden den lokale nordlige vejspærring var blevet sat op, eller også var de kommet ubemærket gennem den få minutter senere, fordi vicesherifferne på det tidspunkt stadig ledte efter en højrød bil.

Det var Goodmans egen fejl, og det var han udmærket klar over.

Han tændte for politiradioen og gav sine folk besked om at ophæve deres lokale vejspærringer. Han fortalte dem også nøjagtig hvorfor. Han gav to af dem besked på at afspærre området bag cocktailbaren, og resten fik besked på at genoptage deres almindelige gøremål. Han ringede til kørselslederen hos patruljevognene uden at blive belønnet med gode nyheder. Han så på sit ur for at beregne tid, fart og afstand, og så tog han en dyb vejrtrækning, satte sin bil i gear og begav sig tilbage mod gerningsstedet for at mødes med specialagent Julia Sorenson.

Hans fejl.

De to mænd var allerede ude af delstaten.

Nu var de FBI’s problem.

SYV

Julia Sorenson havde let nok ved at finde vejkrydset, og det overraskede hende ikke, for ifølge hendes GPS var det den eneste uregelmæssighed på landkortet i miles omkreds. Hun drejede til højre, som hun havde fået besked på, og så kørte hun hundrede meter vestpå mod et lyshav, hvor hun fik øje på en betonbunker med en sherifbil og en almindelig patruljevogn parkeret lige ved siden af.

Gerningsstedet, nøjagtig sådan som hun havde fået det beskrevet.

Hun kunne bedre forstå bilerne end bunkeren. Bilerne var Crown Vic’er ligesom hendes egen, men lakeret i amtspolitiets farver og udstyret med pushbars fortil og lysbjælker på taget. Bunkeren var vanskeligere at forklare. Den var firkantet, måske syv meter lang, fem meter dyb og tre meter høj. Den havde fladt betontag og ingen vinduer. Døren var af metal og både bøjet, ridset og bulet. Hele konstruktionen virkede gammel, træt og sammenfalden. Selve betonen var nedslidt af vind og vejr, sprækket og fuld af store og små huller. Man kunne se brune sten inde bagved, hvoraf nogle var glatte og andre flækkede og revnede.

Hun parkerede bag patruljevognen og steg ud. Hun var en høj kvinde med tydelige skandinaviske rødder, flot snarere end køn, og havde langt og overvejende ægte askeblondt hår. Hun var klædt i sorte bukser og en sort jakke med blå skjorte under. Hun havde robuste, sorte sko på, og i en sort, pæreformet skuldertaske havde hun alle sine ting, undtagen sin pistol, der sad i et hylster ved hendes venstre hofte, og sin tegnebog med id, der lå i hendes lomme.

Hun tog tegnebogen frem, slog den op og gik hen mod sheriffen. Hun vurderede ham til at være godt tyve år ældre end hende selv. Han var meget tætbygget uden at være høj og lignede nærmest tre fjerdedele af en footballspiller. Ikke ilde for så gammel en fyr. Han havde en vinterjakke på over sin uniformsskjorte. Ingen handsker, selv om natten var kold. De gav hånd og blev stående tavse et øjeblik med front mod betonbunkeren, som var de i tvivl om, hvordan de skulle begynde.

”Første spørgsmål,” sagde Sorenson. ”Hvad er det her for et sted?”

”Det er et gammelt pumpehus,” sagde Goodman. ”Det var her, vandet blev ført op fra de vandførende lag.”

”Forladt?”

Goodman nikkede. ”Vandspejlet faldt. Vi var nødt til at grave længere ned. Den nye pumpe er placeret godt halvanden kilometer herfra.”

”Er den døde stadig derinde?”

Goodman nikkede igen. ”Vi ventede på dig.”

”Hvem har været derinde indtil nu?”

”Kun mig og lægen.”

”Der er altså meget blod?”

”Ja,” sagde Goodman. ”Det er der.”

”Har I trådt i det?”

”Det var vi nødt til. Vi måtte forvisse os om at han var død.”

”Hvad har I rørt ved?”

”Kun hans håndled og hals for at mærke efter puls.”

Sorenson satte sig på hug og åbnede sin pæreformede skuldertaske. Hun tog plastikgalocher ud til at sætte på skoene, latexhandsker til at tage på hænderne samt et kamera. Hun satte den ene fod ned i den klæbrige pyt og åbnede døren til bunkeren. Det ene hængsel peb, og det andet knirkede. Tilsammen frembragte de to lyde en slags skrækindjagende hyl. Hun satte også den anden fod i pytten.

”Der er lys derinde,” sagde Goodman.

Hun fandt kontakten. Den styrede en pære bag trådnet oppe i loftet. Gammelt trådnet, gammel pære. Måske to hundrede watt. Blankt glas. Den udsendte et klart, skarpt lys uden skygger. Hun kunne se enderne af to tykke, gamle rør stikke op af gulvet med måske tre meter imellem sig. Begge rørene var omkring tredive centimeter brede; engang havde de begge to været malet institutionsgrønne, men nu var de begge to afskallede og plettede af rust. De var begge to åbne oventil og var begge to blevet lukket med hvide kraver, der hvor der engang havde været boltesamlinger. Et offentligt system, der for længst var blevet afviklet. Sorenson gættede på, at der i mange år var kommet grundvand op gennem det ene rør, som det næste, vandret og under jordoverfladen, så havde ført videre til et vandtårn i nærheden. Men så en dag var pumperne bare begyndt at suge ned mod tør klippegrund, og det var blevet tid til et nyt hul. Kunstvanding, befolkningsudviklingen og rindende vand inden døre. Sorenson havde læst på lektien undervejs. Ti billioner liter grundvand om året, mere end noget andet sted ud over Texas og Californien.

Hun gik videre.

Ud over vandrørene lå der gammelt skidt på gulvet, og på den ene væg sad der et flere generationer gammelt el-panel, mens der på den anden væg sad en falmet oversigt over opbygningen af og formålet med det hydrauliske udstyr, der engang havde forbundet den ene grønlige stump med den anden. Og med hensyn til fast inventar var det så også det.

Det løse inventar bestod af den døde mand og hans blod. Han lå på ryggen med albuerne og knæene bøjet sammen som et tegneseriebillede af en mand i færd med et gammeldags dansenummer. Han ansigt var dækket af blod, hans mellemgulv var dækket af blod, og omkring ham bredte der sig en sø af blod. Han var måske fyrre år gammel, om end det var svært at afgøre. Han var iført en grøn vinterfrakke af kanvas, der var foret og isoleret med noget, der hverken var gammelt eller nyt. Frakken var hverken lynet eller knappet. Den stod åben oven over en grå sweater og en beige skjorte med tern. Både sweateren og skjorten så slidte og beskidte ud, og begge dele var blevet trukket op af bukserne og op over hans brystkasse.

Han havde to knivsår. Det første var et vandret snit hen over panden et par centimeter over øjnene. Det andet var et uregelmæssigt stiksår i højre side af mellemgulvet nogenlunde ud for navlen. Det meste af blodet kom fra det andet sår. Det var væltet ud. Hans navle lignede et fingerbøl fyldt med størknende maling.

Sorenson sagde: ”Hvordan opfatter du det, sherif?”

Uden for døren sagde Goodman: ”De snittede ham i panden for at blinde ham. Blodet løb ned i øjnene på ham. Det er et gammelt trick i knivkamp. Hvad der er grunden til, at jeg opfattede dem som professionelle. Og fra det øjeblik var det let nok. De trak skjorten op på ham og stak kniven ind mellem ribbenene. Og vred den rundt. Men ikke helt nok. Han var et par minutter om at dø.”

Sorenson nikkede for sig selv. Derfor alt blodet. Tappert, men forgæves var mandens hjerte fortsat med at pumpe.

”Ved du, hvem han er?” spurgte hun.

”Har aldrig set ham før.”

”Hvorfor trak de skjorten op på ham?”

”Fordi de er professionelle. De ville ikke have klingen til at sidde fast.”

”Enig,” sagde Sorenson. ”Det må have været en lang kniv, tror du ikke? Når den kunne trænge ind i hans brystkasse derfra?”

”Tyve-femogtyve centimeter, måske.”

”Så øjenvidnet noget til en kniv?”

”Det sagde han ikke noget om. Men du kan jo selv spørge ham. Han venter ude i patruljevognen. For at holde varmen.”

”Hvorfor brugte de ikke pistol?” spurgte Sorenson. ”Hvis det er et professionelt drab, ville en lyddæmpet kaliber .22 være mere typisk.”

”Men stadig larme i et lukket rum.”

”Temmelig langt fra alting.”

”Så forstår jeg heller ikke, hvorfor de ikke gjorde det,” sagde Goodman.

Sorenson fik gang i sit kamera og tog billeder, hvor hun både zoomede langt ud for at få sammenhæng og tæt på for at få detaljer. ”Gør det noget, hvis jeg rører ved liget?” spurgte hun. ”Jeg vil gerne undersøge det for id.”

”Det er din sag,” sagde Goodman.

”Er det?”

”Gerningsmændene har forladt delstaten.”

”Det har de, hvis de kørte østpå.”

”Og hvis de kørte vestpå, er det kun et spørgsmål om tid. Tilsyneladende slap de gennem vejspærringerne.”

Sorenson sagde ikke noget.

”De skiftede til en anden bil,” sagde Goodman.

”Eller biler,” sagde Sorenson. ”De kan godt have delt sig op og fortsat hver for sig.”

Goodman tænkte på de tomme pladser på hver side af den parkerede Mazda. Tænkte på sin sidste efterlysning: to mænd generelt i en hvilken som helst form for køretøj. ”Den mulighed overvejede jeg ikke,” sagde han. ”Jeg har vist kvajet mig.”

Sorenson gjorde ikke noget for at berolige ham. Hun trippede bare rundt om blodet og satte sig på hug på den tørreste plet, hun kunne finde. Hun støttede sig til sin venstre hånd for at holde balancen og brugte højre hånd på liget. Hun klemte, klappede og ledte. Der var ingenting i skjortelommen. Ingenting i frakken, hverken udenpå eller indeni. Hendes behandskede fingre blev rødplettede. Hun prøvede bukselommerne. Heller ingenting der.

”Sherif?” kaldte hun. ”Jeg har lige brug for lidt hjælp her.”

Goodman trippede indenfor med lange, sidelæns trin, som om han gik langs en klippekant mange hundrede meter oppe. ”Stik en finger i hans bælte,” sagde Sorenson. ”Vend ham om. Jeg er nødt til at undersøge hans baglommer.”

Goodman satte sig på hug over for hende med en armslængde til liget og lagde en finger ind under livremmen. Han vendte ansigtet væk og hev til. Den døde kom op at ligge på hoften. Blodet sivede og dryppede ud, men kun langsomt, for det var ved at tørre og blandede sig med skidtet på gulvet til en lind grød. Sorensons behandskede hånd fór ind som hos en lommetyv, mens hun mærkede efter og klappede.

Heller ingenting der.

”Intet id,” sagde hun. ”Så på nuværende tidspunkt har vi et uidentificeret offer. Er livet ikke bare dejligt?”

Goodman lod manden rulle tilbage, så han landede fladt på gulvet.

OTTE

Jack Reacher var på ingen måde jurist, men som alle andre udøvende politifolk havde han lært et og andet om lovgivning, primært dens praktiske anvendelse i den virkelige verden, herunder også dens fiduser og smuthuller.

Og han havde lært de områder at kende, hvor loven ikke havde noget at sige.

Som for eksempel: Det stod ingen steder i loven, at folk skulle sige sandheden, når de tog blaffere op.

Faktisk havde Reacher lært, at harmløse fantasier tilsyneladende var uimodståelige. Han gik ud fra, at det i høj grad var derfor, bilister overhovedet standsede op. Han havde kørt med helt oplagte kontorslaver, der hævdede at være direktører, direktører, der hævdede at være iværksættere, iværksættere, der hævdede at være succesfulde, ansatte, der hævdede at eje hele firmaet, sygeplejersker, der hævdede at være læger, og læger, der hævdede at være kirurger. Folk kan godt lide at baske lidt med vingerne. De kan godt lide at tage et andet liv på sig i et par timer, prøve det af, smage på det, øve sig på deres replikker og nyde situationen.

Det gjorde som regel ingen skade.

Det var alt sammen bare en del af spillet.

Men Alan Kings løgne var anderledes.

Der var ikke antydningen af selvforherligelse i hans ord. Manden gjorde hverken sig selv større, bedre, klogere eller mere sexet. Tilsyneladende uden grund fortalte han dumme, banale og tekniske løgne.

For eksempel: de blå denimskjorter. Det var ikke firmaskjorter. De var ikke knivskarpe og attraktive beklædningsgenstande med logoer syet på over lommerne. De havde aldrig været brugt før, endsige vasket. Det var billigt stads direkte fra hylden i en discountbutik og direkte ud af pakken. Det vidste Reacher med sikkerhed, for det var den slags skjorter, han selv gik med.

For eksempel: King påstod, at de ikke var standset op de sidste tre timer, men ifølge benzinmåleren var tanken trekvart fuld. Hvad der ville sige, at Chevyen skulle kunne gå tolv timer på en enkelt opfyldning. Hvad der i motorvejstempo ville sige i omegnen af femten hundrede kilometer. Hvad der ganske enkelt var umuligt.

Og: Det vand, som King havde givet ham til Karen Delfuensos aspirin, var stadig køleskabskoldt. Hvad der efter tre timer i en bil med varmen skruet helt op også var umuligt.

Løgne.

For eksempel: King påstod at bo et sted i Nebraska, men sagde derefter, at der boede halvanden million mennesker i hans hjemby. Hvad der var umuligt. Halvanden million nærmede sig Nebraskas samlede befolkning. Omaha havde omkring fire hundrede tusind indbyggere, Lincoln havde to hundrede og halvtreds. I hele USA var der kun ni byer med en befolkning på over en million, og de otte af dem var enten væsentlig større eller mindre end halvanden million. Kun Philadelphia lå tæt på lige netop det tal.

Så var fyrene her i virkeligheden fra Philly? Eller mente King en storbyregion? I så tilfælde var Philadelphia for stor, men samtidig kunne alle mulige andre steder godt bevæge sig op ad skalaen og komme i betragtning. Columbus ville måske passe, eller Las Vegas, Milwaukee, San Antonio eller hele området fra Norfolk over Virginia Beach til Newport News.

Men ingen steder i Nebraska.

Ikke det, der lignede.

Og hvorfor sagde Karen Delfuenso ikke noget? Hun havde sagt Jeg har en i forbindelse med aspirinen, og under den gensidige præsentation havde hun sagt sit navn, men det var også det eneste. Reacher kunne også sagtens selv forholde sig tavs i flere timer ad gangen, men selv han havde dog forsøgt at udveksle høfligheder. Delfuenso lignede den type kvinde, der på tilsvarende vis ville udvise almindelig god opførsel. Men det havde hun ikke gjort.

Hvorfor ikke?

Ikke mit problem, tænkte Reacher. Hans problem bestod i at komme på en bus til Virginia, og det mål nærmede han sig nu med over hundrede og tyve kilometer i timen eller mindst to hundrede meter i sekundet. Han lænede sig tilbage i sædet og lukkede øjnene.

Uden for bunkeren hoppede Julia Sorenson rundt for at få sine plastikgalocher af, og så lagde hun dem ned i en pose sammen med sine handsker. Muligt bevismateriale, og så ganske afgjort en sundhedsrisiko. Derefter fandt hun sin telefon frem og tilkaldte et fuldt bemandet hold kriminalteknikere og retsmedicinere fra FBI.

Hendes sag.

Hun satte sig ind bag i patruljevognen til øjenvidnet. Der var ingen grund til at hive den arme fyr ud i kulden. Goodman satte sig ind foran, og vicesheriffen vendte sig mod ham bag rattet. Det var et helt lille seminar med møder både fortil og bagtil, adskilt af det skudsikre glas.

Øjenvidnet var en smånusset og alt andet end velplejet mand på omkring halvtreds, vinterklædt i landarbejdertøj. Han gennemgik sin historie med netop den mangel på præcision, Sorenson havde forventet. Hun var udmærket klar over begrænsningerne i øjenvidneudsagn. Som elev på Quantico var hun engang blevet sendt ud for at afhøre en læge, der var mistænkt for at svindle med sygesikringsmidler. Hun havde siddet i hans overfyldte venteværelse og ventet på at komme til. Pludselig var en fyr braset ind for at stjæle stoffer, havde affyret et håndvåben, var styrtet rundt i lokalet og så forsvundet ud igen. Bagefter fandt hun naturligvis ud af, at det hele havde været iscenesat. Både lægen og røveren var skuespillere, håndvåbnet skød med løst krudt, og samtlige personer i venteværelset var politielever. Der var ingen enighed om røverens udseende. Slet ingen. Høj eller lav, tyk eller tynd, sort eller hvid, ingen kunne rigtig huske det. Siden den formiddag havde Sorenson altid taget øjenvidneudsagn med et gran salt.

”Så De manden i den grønne frakke ankomme?” spurgte hun.

”Nej,” sagde fyren. ”Jeg så ham på fortovet, det var det hele, på vej hen mod den gamle pumpestation lige derhenne.”

”Så De den røde bil ankomme?”

”Nej. Da jeg kiggede, holdt den der allerede.”

”Befandt de to mænd i sorte jakkesæt sig inde i den?”

”Nej, de var også ude på fortovet.”

”Og fulgte efter den anden mand?”

Fyren nikkede. ”Godt fem meter efter. Måske ti.”

”Kan De beskrive dem?”

”Det var bare to fyre. I jakkesæt.”

”Gamle? Unge?”

”Ingen af delene. Det var bare et par fyre.”

”Høje? Lave?”

”Almindelige.”

”Sorte eller hvide?”

”Hvide.”

”Tykke eller tynde?”

”Almindelige.”

”Nogen særlige kendetegn?” spurgte Sorenson.

”Det ved jeg ikke, hvad er,” sagde manden.

”Noget særligt ved deres ansigter? Skæg, ar, piercinger, tatoveringer? Den slags.”

”Det var bare et par fyre.”

”Hvad med deres hår? Var det lyst eller mørkt?”

”Deres hår?” sagde fyren. ”Det ved jeg ikke. Det var vel hårfarvet, vil jeg tro.”

”Så De en kniv, da de gik ind?”

”Nej,” sagde fyren.

”Så De så en kniv, da de kom ud?”

”Nej.”

”Havde de blod på sig?”

”Jeg mener, at en af deres jakker så våd ud et par steder. Men den var sort, ikke rød. Det kunne lige så godt have været vand. På et sort jakkesæt, altså.”

”Gadelygterne er gule,” sagde Sorenson.

Fyren kiggede ud ad vinduet som for at forvisse sig om det, og sagde så: ”Ja.”

”Så i det gule lys kan blodet godt have set sort ud.”

”Det vil jeg tro.”

”Tilhørte den røde bil de to mænd?” spurgte Sorenson.

”De satte sig ind i den, dame,” sagde fyren.

”Men hvordan så de ud, da de satte sig ind? Som om de kendte den ud og ind? Eller fumlede de med den?”

Omme på forsædet så Goodman spørgende ud. ”Den døde havde ingenting i lommerne,” sagde Sorenson. ”Heller ingen bilnøgler. Så hvordan kom han hertil? Måske var den røde bil hans.”

”Men hvordan kom de to mænd så hertil?” sagde Goodman. ”De er ikke gået. Det er koldt, og de havde ikke overtøj på.”

”Måske ankom de alle tre sammen.”

”Jeg ved det ikke, dame,” sagde øjenvidnet. ”De satte sig ind i bilen og kørte. Andet så jeg ikke.”

Derefter lod Goodman øjenvidnet komme hjem i seng, og kørte Sorenson nordpå for at lade hende kaste et blik på den forladte røde bil.

NI

Reacher havde lukket øjnene, og hans næse fungerede ikke, så hans sanseapparat kompenserede med smag og berøring og hørelse. Han kunne smage kobber og jern omme bag i munden, hvor der sivede blod ned i halsen. Under højre hånds fingerspidser kunne han mærke det rottepels-lignende indtræk på bagsædet, som var tæt og mikrofibergroft. Sin venstre hånd havde han liggende i skødet, hvor han kunne mærke det grove bomuld i sine bukser, der var tykke, tætvævede og stadig glatte som følge af producentens forarbejdning. Han kunne høre de højlydte pift fra betonelementerne under dækkene, motorens summen, den hvinende lyd fra dens drivremme, vindens susen mod forrudestolperne og sidespejlene. Han kunne høre sæderne give sig, når han og de andre flyttede lidt på sig i takt med kørslen. Han kunne høre Don McQueens langsomme og kontrollerede åndedræt, mens han holdt øje med vejen, Karen Delfuensos lidt ængstelige vejrtrækning, og Alan Kings, der var på vej over i en kortere, skarpere rytme. Fyren overvejede noget. Han var ved at nå frem til en beslutning. Reacher hørte stof skrabe mod et håndled. Fyren så efter på uret.

Så vendte King sig om, og Reacher slog øjnene op.

”Jeg vil virkelig gerne nå frem til Chicago før solopgang,” sagde King.

Passer mig fint, tænkte Reacher. Der er masser af morgenafgange fra Chicago. Sydpå gennem Illinois, østpå gennem Kentucky, og så ligger Virginia lige fremme. Han sagde: ”Det kan nok lade sig gøre. Vi kommer hurtigt frem. Det er vinter. Solen står sent op.”

King sagde: ”Planen var, at Don skulle køre den første halvdel, og jeg så skulle køre den anden. Nu overvejer jeg, om vi ikke skal dele det op i tre. Så kan du køre den midterste tredjedel?”

”Ikke Karen?” sagde Reacher.

Ingen reaktion fra Delfuenso.

”Karen kører ikke,” sagde King.

”OK,” sagde Reacher. ”Jeg giver gerne en hånd med.”

”Det er mere sikkert på den måde.”

”Du har ikke oplevet mig køre endnu.”

”Vejen er bred, øde og går ligeud.”

”OK,” sagde Reacher igen.

”Vi skifter, næste gang vi holder ind for at få benzin, ikke?”

”Hvornår er det så?”

”Snart.”

”Hvorfor?” spurgte Reacher. ”I har kørt i tre timer, men tanken er stadig trekvart fuld. I det tempo kan vi komme halvvejs til New York uden at behøve at få benzin på. Måske endda endnu længere.”

King tøvede et kort øjeblik. Blinkede. ”Du er en god iagttager, mr. Reacher,” sagde han.

”Jeg prøver at være det,” sagde Reacher.

”Det her er min bil,” sagde King. ”Du kan roligt regne med, at jeg kender dens særheder og svagheder. Benzinmåleren er ikke til at stole på. Der er noget i stykker i den. Først flytter den sig slet ikke. Så falder den pludselig voldsomt.”

Reacher sagde ikke noget.

”Tro mig, vi er snart nødt til at standse,” sagde King.

De to vicesheriffer med ansvar for at afspærre området bag cocktailbaren havde parkeret deres patruljevogne i samme vinkel og et pænt stykke fra den røde Mazda, nærmest som om bilen var farlig i sig selv. Som om den var radioaktiv eller risikerede at eksplodere. Goodman klemte sin Crown Vic ind i den tilsyneladende forbudte trekant og standsede godt fem meter fra målet. ”Der meldte sig ingen vidner heroppe, går jeg ud fra?” sagde Sorenson.

”Så heldig er jeg ikke i dag,” sagde Goodman. ”Ikke engang noget, der ligner.”

”Er baren her også forladt?”

”Nej, men den lukker ved midnat. Det er et pænt sted.”

”I sammenligning med hvad?”

”De andre barer heroppe.”

”Hvornår kan den røde bil være nået frem hertil?”

”Tidligst? Ikke før tyve minutter over midnat. For sent til vidner.”

”Du har vist aldrig arbejdet på en bar, har du vel?” spurgte Sorenson.

”Nej,” sagde Goodman. ”Det har jeg ikke. Hvorfor?”

”Bare fordi kunderne går hjem omkring midnat, gør de ansatte det ikke nødvendigvis også. Du kan være sikker på, at der har været en eller anden stakkels servitrice tilbage et stykke tid efter. Kender du ejeren?”

”Ja da.”

”Så ring til ham.”

”Hende,” sagde Goodman. ”Missy Smith. Hun har været her altid. Hun er en velkendt skikkelse på egnen. Hun bliver ikke glad, hvis jeg vækker hende.”

”Jeg bliver ikke glad, hvis du lader være,” sagde Sorenson.

Goodman ringede derfor op på sin mobil og gik rundt nær sin egen bil, mens Sorenson gik hen for at kaste et blik på Mazdaen. Den havde nummerplader fra North Carolina, der sad en lille stregkode i bagvinduet, og den så ud til at være pæn og ren indeni. Hun ringede til sin base i Omaha for at forhøre sig om nummerpladen og motornummeret og så sherif Goodman skrive noget ned i håndfladen med kuglepen, mens han holdt telefonen fast mellem øret og skulderen. Hun så ham lægge pennen væk og afslutte opringningen, og så sagde han: ”Missy Smith tog herfra ved midnat, præcis samtidig med de sidste kunder.”

Men der var ingen triumf i hans stemme. Ikke noget hvad-sagde-jeg-tonefald.

”Og?” spurgte Sorenson.

”En af servitricerne blev for at rydde op. Det går åbenbart på omgang. Hver aften får en af dem betaling til en halv time efter midnat.”

”Og det er så hendes nummer, du har stående på hånden?”

”Ja, det er det. Hendes mobiltelefon.”

”Mazdaen her er en udlejningsbil,” sagde Sorenson. ”Nummerplader fra en anden delstat, stregkode til læseren på afleveringsstedet, rengøres to gange ugentligt.”

”Det nærmeste biludlejningssted må være lufthavnen i Omaha. Jeg kan godt ringe til dem.”

”Det har jeg allerede gjort. Du må hellere få ringet til servitricen.”

Goodman holdt derfor venstre håndflade op i lyset fra sin ene forlygte og brugte højre tommelfinger til at ringe op på mobilen.

TI

Et lille stykke inde i Iowa gik motorvejen over til at være tosporet og blev lang og øde. Der var mange kilometer mellem frakørslerne. Hver af dem var nærmest en begivenhed i sig selv. Hver af dem blev foregrebet af tre blå tavler, der med flere hundrede meters mellemrum fortalte om først benzin, derefter mad og derefter indkvarteringsmuligheder i en stil midt mellem oplysning og reklame. Nogle af tavlerne var tomme. Nogle steder tilbød mad uden at have benzin, eller benzin uden motel, eller et motel uden noget cafeteria. Reacher kunne godt tyde signalerne. Han havde rejst rundt på det meste af motorvejsnettet. Nogle tavler kunne snyde og lokke bilister tyve-femogtyve kilometer ned ad mørke biveje til steder, der så viste sig at være lukket, når man endelig nåede frem. Andre ville være forvarsler om tæt sammenklumpede steder, hvor bilisten havde et væld af muligheder, Exxon, Texaco eller Sunoco; Subway, McDonald’s eller Cracker Barrel, og Mariott, Red Roof eller Comfort Inn. Det handlede alt sammen om lys i det fjerne. Snydefrakørslerne var mørke, og ved de lovende var der et rødt og gult skær ude i horisonten.

De kørte tavse og tålmodige videre, og til sidst udså Alan King sig en anonym frakørsel kort efter Des Moines.

”Det er fint her, Don,” sagde han.

På hver af de tre blå tavler forud for frakørslen var der kun et enkelt firmanavn, og de var alle sammen forskellige. Reacher kendte ikke nogen af dem konkret, men han kendte dem udmærket som typer. Han kunne godt tyde signalerne. Der ville være en navnløs tankstation, på den anden side af gaden et skur med mikroovn og en kande udkogt kaffe, og flere kilometer længere nede ad vejen et falmet familiehotel. Han kunne se lyset fra tankstationen på flere kilometers afstand, blåt og hvidt i nattetågen. Sikkert et stort sted tiltænkt både lastvogne og personbiler.

Don McQueen tog farten af i god tid inden frakørslen, nærmest som en jumbojet på vej til at lande. Han så efter i spejlet og viste af, også selv om han måtte have været klar over, at der var langt over en kilometer til den nærmeste efter ham. Asfalten på rampen var grov og gav genlyd. Rampen førte op til en landevej, og derefter lå benzintanken tredive meter længere fremme til højre, sydpå i den modsatte vejkant ude mod øst. Det var et stort sted med hensyn til areal, men mere sparsomt med hensyn til faciliteter. Seks standere, en luftpumpe og en bilstøvsuger til almindelige køretøjer, og så et separat område med lastbilstandere og pytter af spildt diesel. Ingen overdækning. Et lille betalingsskur og en række toiletter for sig selv i den modsatte ende af pladsen. Ingen mad.

Men ganske rigtigt, lige over for benzintanken på den anden side af vejen lå der en lang, lav og faldefærdig bygning af form som en lade, hvor der på tagskægget var malet: Mad og drikke døgnet rundt med ujævne, hvide bogstaver på næsten to meters højde. Bag ved laden stod der en mindre udgave af det blå indkvarteringsskilt, hvor en diskret pil pegede videre ind i mørket mod motellet. Nattetågen lå knæhøjt ind over kørebanen og glimtede af iskrystaller.

McQueen kørte de tredive meter op ad landevejen, drejede ind ved tankstationen og standsede med køleren samme vej, som han var kommet, og siden af bilen op ad en benzinstander. Han slukkede for motoren, slap rattet og blev siddende ubevægelig i den pludselige stilhed.

”Mr. Reacher,” sagde Alan King, ”hvis nu du går hen og henter kaffe til os, får vi fyldt bilen op imens.”

”Nej, jeg skal nok sørge for benzinen,” sagde Reacher. ”Det virker kun rimeligt.”

King smilede. ”Man betaler på den ene eller anden måde, ikke sandt? Prisen for at køre på stop, ikke?”

”Jeg skal gerne give mit bidrag.”

”Og det ville jeg også gerne lade dig gøre,” sagde King. ”Det er bare ikke mig, der betaler benzinen. Ikke på en tur som denne. Det er på firmaets vegne, så derfor bruger vi også firmaets penge. Jeg kan ikke lade dig understøtte den koncern, jeg arbejder for.”

”Så lad mig i det mindste fylde på. I skal ikke gøre alt arbejdet.”

”Du skal lige straks til at køre fem hundrede kilometer. Det må være arbejde nok.”

”Det er koldt derude.”

”Du vil nok snarere gerne se, hvor meget benzin bilen kan rumme,” sagde King. ”Har jeg ikke ret i, at du ikke tror på, at min måler er i stykker?”

Reacher sagde ikke noget.

”Jeg vil mene,” sagde King, ”at det vil være bare en lille smule høfligt at tro på en simpel, faktuel erklæring fra den mand, der lige har tilbudt at bringe dig betragteligt nærmere på dit bestemmelsessted.”

Reacher sagde ikke noget.

”Kaffe,” sagde King. ”To med fløde og en enkelt skefuld sukker plus det, Karen gerne vil have.”

Delfuenso gav ikke lyd fra sig. Efter et øjebliks tavshed sagde King: ”Så ikke noget til Karen.”

Reacher steg ud af bilen og begav sig tværs over landevejen.

Sherif Goodmans opringning gik direkte til telefonsvareren. ”Servitricen har slukket for sin telefon,” sagde han.

”Selvfølgelig har hun det,” sagde Sorenson. ”Hun sover trygt. Hun er træt efter en lang aften på arbejde. Har hun fastnet?”

”Missy Smith gav mig ikke andre numre end mobilen.”

”Så ring denne Smith op igen, og få en adresse. Vi bliver nødt til at banke på hjemme hos hende.”

”Jeg kan ikke ringe Missy Smith op igen.”

”Det tror jeg nu godt, at du kan.” Men i det samme begyndte Sorensons egen mobil at ringe. En helt enkel, elektronisk lyd. Ingen melodi. Ikke noget downloadet. Hun svarede, lyttede, sagde: ”OK,” og afbrød så igen.