Ole Frøslev

Den Grønne Bar

Politiroman

People’sPress

1

Et tæt skydække skjulte morgenhimlen, så den kun akkurat anedes mod den sorte, skarpe silhuet af karréerne og de mange skorstene og deres røghætter, som med hver sit sjove runde øre alle syntes at lytte i samme retning: Vågner byen ikke snart?

Poul Bjørner stod foran køkkenvasken bøjet frem mod det lille spejl på vinduessprossen, mens han koncentreret og med rolige tag lod barbermaskinen skrabe stribe for stribe af det hvide skum. Indimellem skyllede han den i vandfadet, hvor en sjat fra kedlens kaffevand havde mildnet temperaturen.

Kaffen var begyndt at dufte, og Alice, som havde taget mælken ind og rumsteret med aviser og optændingspinde i kakkelovnen, var i gang med madpakken. Hun var i kimono og havde løseligt nettet håret. Med drøje hug lod hun brødmaskinens guillotine falde mod rugbrødet, mens hun talte skiverne, så der også var til morgenens ostemad. Så vendte hun sig mod gasbordet, hældte mere vand på kaffekanden og rørte i øllebrøden.

Inde fra værelset kunne han høre, at børnene var vågne. Kurt var morgenmand, men de skulle nu alligevel nok holde sig under de varme dyner lidt endnu. Han kastede et blik ud på himlen. Ikke så meget som en lysstribe. Hvis det ikke var, fordi der så småt var begyndt at komme lys i vinduerne rundtomkring, ville man tro, det var midt om natten. Men selv de lysende vinduer ulmede halvhjertet og forsovede. Jo, det var sparetider.

Han løsnede barberbladet og holdt maskinen under vandhanen. Hulede hænderne og skyllede ansigtet i det iskolde vand og var netop ved at gribe ud efter håndklædet, da telefonen ringede.

Lyden virkede forkert på denne tid af morgenen. Foruroligende. Ildevarslende. Morgenen var de uforstyrrede rutiners tid, og Bjørner spekulerede på, om deres telefon nogensinde havde ringet på et så ukristeligt tidspunkt. Han fik tørret sig, men Alice var allerede inde i stuen og havde taget den.

– Det er til dig, kaldte hun. – Fra Stationen!

Bjørner kom til telefonen. Børnene var på benene og stod betuttede og kiggede ind i stuen. Karin på to var ikke i tvivl om, at der var noget anderledes ved denne morgen.

Det var den vagthavende overbetjent, om han var oppe?

– Ja ja. Hvad er der los?

– Vi har fået melding om en selvmorder ude på Frihavnsbroen …

For sit indre blik så Bjørner broen, der var bydelens forbindelse over østbaneterrænet til parken og promenaderne på Langelinie. Han så den med et mylder af spadserende på en dejlig sommerdag med trængsel ved ishuset og tænkte samtidig, at den lige netop nu måtte være det mest mørke og gudsforladte sted i hele byen.

Den vagthavende forklarede, at Politigården døjede med influenza og netop havde fået en alvorlig sag ude i Valby. – Så de ville forfærdelig gerne, om vi kunne se på det. De bor jo nærmest, så jeg syntes ikke, der var nogen grund til, at De først mødte på Stationen. Der er en ambulance på vej, men det vil være godt, hvis De kan nå at få kigget på det, inden de får ham ned.

– Ned?

– Ja. Han hænger under broen. Jeg har sendt Thorvald Hansen derover, og I skal nok få flere folk.

Bjørner kom i tøjet i en fart. Stod ved køkkenbordet med en ostemad i den ene hånd og kaffekoppen i den anden – øllebrøden nyttede det ikke at tænke på – mens Alice i ekspresfart fik smækket frokostpakken sammen og hældt kaffe på patentpropflasken.

– Skal du ikke have morgenmad? spurgte Kurt forsigtigt. Han var fem og den ældste.

– Der er en opgave, der haster, så jeg må skynde mig, forklarede Bjørner, mens han bandt slipset. – Hør, kan I se at få nogle sutsko på. Det er alt for koldt om fødderne.

Han trak i jakken og vinterfrakken. Alice stod klar med mappen og hans hat. – Den er jo ikke helt, som den plejer, madpakken. Hun smilede bekymret.

– Smurt med kærlighed, smilede han og gav hende et klap på kinden og et kys. – Kan I passe godt på mor.

Karin måtte op på armen og få et knus. Det var Kurt for stor til, så han nøjedes med et kærligt nap i kinden, inden Bjørner var på vej ned ad køkkentrappen.

Han trak lovformeligt ud gennem porten og over fortovet, inden han steg op. Et fjernt udrykningshorn nåede hans ører. Så forstummede det. Nede for enden af gaden kørte et S-tog forbi på banedæmningen. Himlen hang tungt over byen. Gadelygterne var for længst slukket. Luften var klam og fugtig. Det ville blive en grå og kold dag.

Det tog ham ikke fem minutter at cykle hen til broen, men det var rigelig tid til at ærgre sig over, at det lige var Thorvald Hansen, han skulle slås med. Han betragtede sig som Stationens ældste betjent og havde som følge heraf tiltaget sig forskellige småprivilegier. Desuden var han toneangivende, når det drejede sig om at brokke sig over, at kriminalfolkene lå et løntrin over ordensbetjentene. For slet ikke at tale om beklædningstillægget. Bjørner kunne allerede høre ham. Og så i dag. Et selvmord krævede stor opmærksomhed og skulle undersøges efter stort set samme retningslinjer som et drab. Nå … Han plejede at kunne kringle Hansen.

Bortset fra cyklisterne var der kun en morgensløv Linie 9, der med sine grønne og røde linjelys dukkede frem nede ved Classensgade, så Bjørner tog det store herresving ud på broen. Dyster og øde fortonede den sig over mod toldbygningerne og de nøgne træers kulsorte skygger.

En mørk skikkelse kom hen imod ham. Det var, bortset fra rækken af slukkede gadelygter, alt hvad han kunne se ude på broen i det ualmindeligt grå morgenlys.

– Åh, jeg er søreme glad for, at det er Dem, Hansen. Det kunne godt lyde, som om vi kan få brug for en erfaren mand.

Bjørner synede ikke af alverden over for den store overbetjent. Faktisk havde han kun lige akkurat opfyldt mindstekravet på hundrede og syvoghalvfjerds centimeter, og med sit helt almindelige udseende (signalementet ville lyde: Niogtyve år, hundrede og otteoghalvfjerds centimeter høj, almindelig af bygning, mager, brunt hår med skilning i venstre side, brune øjne …) ville de allerfleste tage ham for at være bogholder, ekspedient eller måske sporvognskonduktør. Ikke nogen ringe kvalifikation for en opdager.

– Godmorgen, Bjørner. Hansen lød helt venligt stemt. – Det er altså ikke til at tænke på at få ham op uden at maltraktere ham mere, end han allerede er, så de er kørt ned med ambulancen for at prøve at komme ind på terrænet. Og få ringet efter en redningsvogn, så vi kan få ham hejset ned. Der har åbenbart været lidt forvirring om, hvad der egentlig er sket.

Bjørner nikkede og kiggede ud på broen, en elegant stålkonstruktion, hvis lange bløde buer løftede sig op i to spidser. Fortovet og kørebanen var næsten lige brede. Under dem skramlede et halvtomt S-tog forbi på vej ind mod Østerport Station, som lå og lyste søvnigt ud i morgenen. – Hvor hænger han?

– Næsten helt ovre på den anden side. Lige før toldkammeret. Det var en lokomotivfører på et kystbanetog, der fik øje på ham og slog alarm. Han kan sagtens have hængt der hele natten. Der er ikke en kat, der har kunnet se ham. Det har været buldermørkt, og så hænger han oven i købet i skyggen af broen og den store pille, så han har ikke været nem at få øje på. De havde en kraftig lygte med, ambulancefolkene. Han er stendød. Hovedet hænger fuldstændig … Hansen gjorde en malende bevægelse med sit eget hoved ned over skulderen. – Det vil ikke være til at hale ham op over gitteret uden at molestere ham fuldstændigt.

Thorvald Hansen blev for at holde eventuel trafik tilbage. Han satte deres cykler – Bjørners med mappen hængende over stangen – op mod hinanden som afspærring og stillede sig ved siden af.

Imens begav Bjørner sig ud på broen, netop som et Hillerød-tog indhyllede den i røg og damp. En smule lysere var det blevet, alligevel føltes det sært uvirkeligt. De var som regel flere, når de var ude til mere voldsomme begivenheder, men nu gik han her mutters alene som i skyggernes rige. Ovre til den anden side ragede de små dragehoveder på det mærkelige gamle bindingsværkshus nede på Søndre Frihavnsvej op over mørket som fugle på kviste. Så fik han pludselig øje på rebet, der var bundet fast til en gitterstolpe helt nede ved fortovet.

Der lød stemmer dernedefra. Bjørner lagde sin ene handske for at markere retningen af den sti, han ville benytte – og gik så hen og kiggede forsigtigt ud over kanten. Der hang han. En meter eller halvanden under broen. Nedenunder på sporene stod en seks-syv mænd og drøftede situationen.

Han råbte ned til dem, at det var politiet, og at de skulle gå væk fra stedet og i øvrigt tage sig i agt for togene.

– Vi kender tiderne, råbte en af dem. Det måtte være folk ovre fra remiserne.

– Hvornår opdagede I ham? råbte Bjørner.

– For fem minutter siden. Der er lige en, der er løbet over for at melde det.

Bjørner råbte, at det var sket for længst og gentog, at de skulle fjerne sig. De kunne ødelægge vigtige spor.

De trak langsomt over mod remiserne, og Bjørner rettede opmærksomheden mod manden i rebet. En mørk skikkelse. Nakken, et øre og konturen af næsen var, hvad man kunne ane, og så kroppen. Jo, der var sandelig skygge både fra broen og den store toldbygning.

Hans første tanke var, at det måtte være vindstille, for manden hang fuldstændig ubevægelig, som var det et billede, han så på. Et temmelig påtrængende billede. Hans næste tanke var, at lige så lyst og venligt her kunne være, når man gik tur med børnene på en dejlig sommerdag, lige så øde, mørkt og skummelt måtte her have været, da manden sprang ud fra rækværket, og rebet strammede til i et ryk.

Det var anden gang i sine fem år i politiet, han stod over for et selvmord. Det første var heldigvis blevet afværget. Det var kort efter, at han var begyndt som patruljebetjent, hvor han havde været under oplæring hos Thorvald Hansen. Det var en kold dag tidligt i marts, hvor de var drejet ned ad Sortedamsdosseringen og pludselig havde set en mand et godt stykke ude i søen. Hansen havde råbt ham an, og manden havde svaret, at han ville tage livet af sig. De havde kigget lidt på hinanden. Ingen af dem havde haft større lyst til at vade ud og hente ham, så Hansen havde med brysk stemme råbt, at det var ulovligt, og at han bare havde at komme op med det samme … hvad han så havde gjort.

Bjørner huskede, at det havde imponeret ham, at respekten for ordensmagten lå så dybt i folk. Kunne man mon også have beordret ham dernede til at lægge rebet fra sig?

Det var under alle omstændigheder for sent, men hvorfor i alverden var han gået helt herud for at tage sig af dage? Man måtte jo næsten tage for givet, at han var kommet fra landsiden. Ellers kunne han vel bare være sprunget i havnen. Togene begyndte først at køre ved halvsekstiden, så han ville have været lige så ugenert blot ved at gå en tredive-fyrre meter ud på broen.

Hvorfor vælge den fjerneste ende? Hvis det altså var ham selv, der havde valgt. Bjørner noterede i baghovedet, at han måtte finde ud af, hvilke af gadelygterne der havde været tændt. De var sikkert omfattet af det generelle sparekrav, som kun tillod hver anden gadelygte at være tændt.

Ovre bag toldkammeret kunne han se skæret fra et par billygter. Det måtte være ambulancen. Ude fra havnen hørtes den dybe brummen fra en skibsmotor, og nede fra stationen lød en fløjte efterfulgt af den klaprende smækken fra S-togets døre. Han kastede endnu et blik på den hængte og måtte give Hansen ret. Han kunne umuligt være i live. Faldet fra broen måtte have medført en så voldsom hængning, at døden havde været øjeblikkelig. Jernbanefolkene var trukket over på den anden side af kystbanesporene, hvor de stod og diskuterede. De ville ikke gå glip af noget.

Bjørner samlede sig om gerningsstedsrutinerne. Satte sig på hug og studerede rebet. En kraftig dobbelt tøjsnor, eller snarere en flagline, som sluttede med en forsvarlig knude om gelænderstolpen. Begge ender var, afslørede lommelampen, afskåret med friske snit.

Så lod han langsomt blikket følge lyskeglen hen over fortovet og kørebanen for mulige spor, men der var intet at se.

Der lød motorstøj inde fra Østerbro-siden, og i næste øjeblik skar en blændende lygte gennem det grå morgenlys. Det var hans kollega, Aage Schou, der ankom bag på Stationens motorcykel med en yngre ordensbetjent ved styret. I sidevognen lå ikke den store mordkuffert, som Politigårdens folk rådede over, men Stationens almindelige til indbrudstyveri og andet husbehov.

Schou, som trods et noget bistert udseende var en meget venlig mand, anbragte kufferten på fortovet og nikkede til Bjørner. – Pokker til tidspunkt at blive kostet ud på.

– Ja, hvorfor tog I ikke morgenbrød med? Bjørner sendte også ordensbetjenten et venligt nik. – Jeg stod lige midt i morgenbarberingen.

– Ja, og jeg var endda mødt i god tid i håb om en fredelig morgen … Schou smilede. – Ulrichsen var heller ikke mere end lige kommet ind ad døren … Du kan tro, han var lige i sit es. Jonglerede rigtig med tropperne. Som Napoleon ved Marengo.

Ulrichsen var den vagthavende og daglige leder af ordenspolitiet. Han kunne normalt ikke uden videre disponere over opdagerne, som sorterede direkte under kriminalpolitiet på Politigården, men tidspunktet samt den kendsgerning, at lederen af Stationens kriminalpoliti ikke var mødt endnu, havde naturligvis krævet handling.

– Selvmord? Schou havde taget handsken op fra fortovet og markeret stedet med kridt. Så fulgte han den angivne sti og lænede sig ud og kiggede ned med en grimasse af ubehag.

– Det virker lidt uldent, mente Bjørner. – Gør det ikke?

Schou nikkede og hentede det gamle Zeiss Ikon i kufferten og satte blitzlampen på. Målte afstanden og tog en række billeder af gelænderstolpen med rebet. Så fotograferede han den hængte – andet end et situationsbillede kunne det næppe blive, og så gik de i gang med at undersøge fortov og kørebane i lyset fra motorcyklen. Resultatet var lige så pauvert som før.

De overvejede, om de skulle prøve rækværket for fingeraftryk, men nu kom redningsvognen og fire brandmænd, som hurtigt sonderede mulighederne for at få den døde mand hejset ned. Med største forsigtighed halede de ham så meget op, at de kunne forlænge rebet og gå i gang med nedfiringen.

Schou og Bjørner tog motorcyklen ned på Søndre Frihavnsvej. Toldvagten viste dem vej uden om toldkammerbygningen, hvor de stillede motorcyklen ved siden af ambulancen og fortsatte til fods over godssporene, tidsnok til at hjælpe ambulancefolkene med at tage imod den noget kraftige mand. Schou tog nogle billeder, som han hang der i rebet, inden de så lempeligt som muligt fik ham anbragt på båren, hvor Schou igen tog nogle billeder, der kunne vise rebets nøjagtige placering.

Ude på banelegemet var et kystbanetog netop med fløjten og piften kørt ud fra Østerport. Det stampede sig under dybe støn og vældige dampskyer op ad stigningen mod Nordhavn. Mens vognene rumlede forbi, forsøgte de to opdagere at danne sig et første indtryk af situationen.

Det var ikke hverdagskost for Bjørner at blive kaldt ud til voldsomme dødsfald, og han spekulerede på, om det nogensinde ville blive en vane. Ikke fordi han havde noget ønske om at blive mere hårdhudet, men man kunne måske med tiden opnå en rutine i at håndtere disse mere afskyvækkende og uforsonlige sider ved døden. Han havde søgt ind til politiet som fireogtyveårig og var allerede efter to års tjeneste i ordenspolitiet blevet opfordret til at søge ind i kriminalpolitiet, eller Københavns Opdagelsespoliti som det stadig kaldtes, så han følte sig endnu ny i faget.

Det dobbelte reb dannede, som han havde gættet på, den løkke, der lå stramt om halsen med løbeknuden lige under venstre øre. Forsigtigt fjernede de løkken fra mandens hals og frigjorde rebet fra hejsetovet, hvorefter de lagde hele rebet, der var brugt ved hængningen, på båren ved siden af den døde. De bar ham hen til ambulancen, og i lyset fra forlygterne foretog Bjørner og Schou en foreløbig undersøgelse.

Han var omkring de halvtreds med et fyldigt ansigt, hvis træk var fortrukket ved hængningen. Gråblegt og med de endnu blegere læber dækket af indtørret spyt. Tænderne sorte. Det mørke hår var redt tilbage i en glat frisure, som var bragt noget i uorden. Han var middel af bygning, men noget kraftigere, end de havde forestillet sig oppe på broen. Mellem halvfems og hundrede kilo skulle han nok veje. Der var som ventet ingen puls.

Bjørner bevægede næsen hen over mandens underansigt og snusede. Så op på Schou. Var der et strejf af æter? Schou snusede også og nikkede med en sigende grimasse.

Jakkesættet var ikke nyt. Mørkegråt med dobbeltradet jakke. Lidt slidt ved kanterne, men ellers nogenlunde velholdt. Bortset fra at bukserne var våde fra skridtet og nedefter, var der ikke umiddelbart pletter eller tegn på, at manden havde ligget på jorden eller forsøgt at værge for sig. Indholdet af lommerne var skuffende. Ingen tegnebog. I det hele taget intet, der kunne pege på hans identitet. Et cigaretetui med syv cigaretter og initialerne H.P. var det, der kom nærmest. Det lå i den ene jakkelomme. I inderlommen fandt de en fyldepen og to knækkede cigarer, som de anbragte i hver sin kuvert med de nødvendige oplysninger. I den ene bukselomme var der et lommetørklæde. I den anden en nøglepung med fire nøgler. Ellers ingenting.

– Hm. Schou, der med lommelampen fastklemt under venstre arm havde noteret det hele, trak på skuldrene.

Politilægen var kommet. Mens han undersøgte den døde, kom også lederen af kriminalpolitiet på Station 7, Ebbe Kuno. Han var en ægte opdager, der ikke var bleg for at forlade sit skrivebord for at danne sig sit eget indtryk af tingene. I dette tilfælde var det nu mere, fordi han ikke syntes, at Bjørner og Schou skulle stå alene med ansvaret, hvis det nu skulle vise sig at være en drabssag.

Det var der noget, der tydede på. Lægen kunne bekræfte æterlugten. Om manden havde været død inden hængningen, kunne kun afgøres ved en obduktion. Hvor længe han havde været død, og hvor længe han havde hængt under broen, turde han ikke sige. Legemstemperaturen var temmelig lav, men flere timer i den kolde nat kunne sagtens spille ind. Med et forsigtigt gæt anslog han, at manden kunne have været død i en fire-fem timer.

Ambulancefolkene fik besked på at køre ham til Retsmedicinsk Institut, hvorefter de tre opdagere aftalte at foretage endnu en besigtigelse af gerningsstedet oppe på broen.

Det var blevet lysere. Ovre fra værftet hørtes med mellemrum dumpe drøn. Også mågerne var vågnet op til dåd og kredsede skrigende rundt højt over deres hoveder.

Men selv i hvad der mindede om dagslys, fandt de absolut ikke noget som helst, hverken oppe eller nede omkring det sted, hvor hængningen var foregået.

Fra havnen lød den hæse tuden fra morgendamperne, hver i sin toneart. Kuno tændte sin pibe, mens han eftertænksomt stod og så på stedet. Tændstikken lagde han tilbage i æsken.

– Vi skal have undersøgt rækværket her for fingeraftryk. I kan nedlægge afspærringen, når I er færdige. Vi ses på kontoret.

2

Station 7 lå i Rosenvængets Allé. Det lyder mere romantisk, end det var, idet den engang så landligt beliggende lægevilla havde haft betydeligt mere plads omkring sig, end tilfældet var nu. Der havde været en ganske anseelig have med smuk udgang fra den store spisestue, men etagebyggeriet havde gnavet sig ind på idyllen, så den herskabelige pragt nu forekom lidt klejn, som den lå klemt inde mellem en stor beboelsesejendom og telefonselskabets statelige Øbro-central. Der var blot en smal passage om til gården med skarnspande, tørresnore samt stationens garage og cykelskur. Og som i en rigtig gård var der plankeværk ind til den næste gård, for fra den kant var Odensegade skudt op med sine karréer, ja, en høj nøgen gavl havde noget anmassende trængt sig helt frem og overflødiggjort plankeværket på et stykke. Det lignede efterhånden de andre brokvarterer med den livligt pulserende og mere eller mindre elegante brogade og så alle de mere ydmyge sidegader.

Etageejendommenes fremfærd var blevet bremset ved højere myndigheders indgriben, så man nu blot skulle et stykke ned ad gaden, før man var i det gamle Rosenvængets villakvarter med haver og store træer. Her åndede fred og ro inden for et sindrigt system af aflåste låger og spærrebomme, som højst tillod en cykel, til nød en barnevogn, at passere.

Nu lå så Stationen i husrækken, ikke langt fra Østerbrogade, i røde sten med en let fremhævet facadeudsmykning, som fik den til at minde om en mindre udgave af Domhuset, og med en stor grøn lampe, hvorpå der med hvide bogstaver stod Politi – Station 7.

Kriminalpolitiet havde lokaler på første sal, og her sad Aage Schou og Poul Bjørner sammen med kriminalassistenten, Ebbe Kuno, på dennes kontor og prøvede at danne sig et overblik over sagens foreløbige kendsgerninger.

Inden de var kørt hjem til Stationen for at skrive rapporten, havde Schou og Bjørner valgt at tage folk på morgenkvisten og foretaget forhøringer i de nærmeste lejligheder med udsyn til Frihavnsbroen. Toogtredive steder havde de ringet på og forklaret, at en mand havde begået selvmord ved at hænge sig ude på broen.

Det havde taget dem knap et par timer, men ingen af de beboere, de traf hjemme, havde set noget som helst usædvanligt. Faktisk var der kun to, der i nattens løb havde været en tur omkring stuevinduerne, og da havde alt åndet fred og ro. Endnu manglede de en del af opgangene i Østbanegade, men det fik vente.

– Ja ja. Kuno lagde piben i askebægeret og så på sit ur. – Det retslægelige ligsyn er klokken et. Det klarer De, og så må vi se … Hvad mener De ellers?

Bjørner lagde lidt tøvende ud. – Jeg tror altså ikke, at han er hoppet ud af egen fri vilje. De knækkede cigarer og æteren kunne godt tyde på, at han er blevet overfaldet. Tegnebogen er også væk.

– I så fald må det være planlagt, mente Schou. – Det er trods alt de færreste overfaldsmænd, der render rundt med seks meter reb og en flaske æter.

Kuno nikkede.

– Det er også lidt besynderligt … Bjørner lød lidt fjern. Han genkaldte sig broen i det tidlige morgengry. – At han skulle være gået næsten helt over på den anden side for at begå selvmord. Han havde heller ikke overtøj på. Det var hundekoldt. Men det tager man måske ikke så nøje, hvis man går i den slags tanker. Jeg synes bare … Ville en selvmorder gøre sådan?

Kuno nikkede igen. – Nu må vi se, hvad ligsynet bringer for dagen.

– Omvendt, tilføjede Schou, – er stedet vel ideelt for nogle drabsmænd, hvis de ville fingere et selvmord. Man må næsten formode, der har været mere end én om det. Hvis de er kommet med ham i bil, vil jeg næsten sige, at stedet er oplagt.

Kuno nikkede igen. Tog piben og bankede den ud i askebægeret. – Ja ja. Lad os nu se. Men jeg synes nok, at der er flere ting, der taler for mord. Og jeg synes også, vi foreløbig skal holde det for os selv. Hvis der går en morder rundt, er det bedre, at han føler sig lidt selvsikker. Send signalementet ud til stationerne og find så ud af, hvem han er.

Retsmedicinsk Institut var en statelig bygning i knap tre etager dækket af vildvin, som stod frysende bladløs. Det lå på Frederik den Femtes Vej, så det havde ikket taget dem fem minutter at cykle derover gennem Fælledparken.

Portneren, som kendte dem af udseende, lukkede dem ind, og de fandt selv over i sidebygningen, hvor en betjent fra politiets tekniske afdeling stod og ventede.

Det varede kun et øjeblik, før obducenten, Bernhard Thastum, en høj og bredskuldret mand sidst i fyrrerne, dukkede op sammen med en kvindelig sekretær på nogenlunde samme alder. De hilste på hinanden, og Schou gjorde gældende, at man på grund af de mistænkelige omstændigheder ville begære obduktion, så man kunne være sikker på, at hængningen ikke dækkede over en anden dødsårsag. Desuden mente de at have konstateret æterlugt omkring mandens mund og næse. Så gik de ind på obduktionsstuen for, som Thastum udtrykte det, at gå til makronerne.

Det var et højloftet rum med store rundbuede vinduer, som gik næsten til loftet. På det ene af de to porcelænsborde lå manden, næsten som han var bragt ind. Ved et bord mellem de to obduktionsborde sad laboratoriebetjenten, en vindtør mand med overskæg, og udfyldte en blanket. Han lagde cerutten i askebægeret, rejste sig og hilste med et afmålt nik på politifolkene.

Thastum gik lige hen til den døde mand og snusede til hans ansigt. – Ja, der er ingen tvivl. Det er æter. Der er vist ugler i mosen. Vi får en toksikolog over at kigge på det. Der kunne også være indgivet andre bedøvende eller sløvende midler … Jakobsen! Han hævede stemmen. – Vi skal have tøjet af.

Det foregik stykke for stykke. Noget af et bakseri. Af og til måtte der skæres og klippes. De to opdagere fulgte arbejdet, hvor polititeknikeren nøje undersøgte alt. Han skar flere af lommerne ud af tøjet, så fibre, snavs og lommeuld kunne blive undersøgt nærmere.

Med falkeblikke gik de efter for vaskerimærker eller andet, som kunne give et fingerpeg om identifikationen.

Så lå han endelig uden en trævl, helt fredeligt, hvis det ikke havde været for den dybe, grågule hængningsfure om halsen. Teknikeren målte og fotograferede. Nærbilleder af ørerne, om var næsten lige så personligt et kendetegn som fingeraftrykket.

Mens betjenten målte temperaturen, undersøgte Thastum liget fra isse til fod. Ligpletterne var tydelige og døden dermed uomtvistelig. – Hvad skal vi sige … Omkring de halvtreds?

Laboratoriebetjenten hjalp med at få taget fingeraftrykkene, og med en klat vaseline lirkede Thastum vielsesringen af og kiggede i den. – Gudrun, læste han. – 24/9 1916. Sølvbryllup til næste år. Han rakte Bjørner ringen. – Hvis det ikke er forlovelsesdagen. Det kan nok ikke lige svare sig at begynde at gå alle kirkebøgerne igennem.

Han vendte sig mod liget og kiggede nærmere på furen. – Find ud af, om han var kejthåndet. Så kunne det godt være selvmord. Løbeknuden har ligget på venstre side.

– Så hvis han var højrehåndet, ville det tyde på, at en anden havde lagt løkken om halsen? spurgte Bjørner.

– Nemlig … Thastum var i gang med blodprøverne. – Og med den fure … han nikkede mod offerets hals, – er der ingen tvivl om, at strubehovedet er læderet. Vi lukker op og kigger på det. En mindre blødning ved brudstedet vil være tegn på, at det er hængningen, der er dødsårsagen. … Jakobsen!

Laboratoriebetjenten rakte ham skalpellen, og han lagde et snit og blotlagde struben.

Bjørner, som med sine fem år i politiet havde været med ved flere ligsyn og obduktioner, også som ordensbetjent, sank en gang og havde allermest lyst til at løbe hjem og gemme sig under dynen. Men det nyttede jo ikke rigtigt, når man nu var ansat i Københavns Opdagelsespoliti. Han lod blikket glide hen mod vinduet. Derovre lå Rigshospitalet og lige udenfor var instituttets store hønsegård.

I virkeligheden var han helt bevidst om, at en obduktion ikke var nær så ubehagelig en oplevelse, som det rå og brutale møde med døden ude på et findested tit kunne være. Ingen var uberørt af uhyggelige og tragiske begivenheder, men en politimand måtte, ligesom lægen, sygeplejersken og ambulancefolkene, være den, der bevarede roen og gjorde det nødvendige arbejde. Han vidste godt, at der fandtes politifolk, der var så hårdhudede, at det ikke generede dem at grave skændede børnelig op af skovbunden. Men sådan en politimand ønskede han ikke at være.

– Strubehovedets øvre horn er knækket med en mindre blødning til følge, dikterede Thastum. – Hvilket viser, at dødsårsagen er hængning. Der er altså ikke tale om et ophængt lig.

Bjørner rettede blikket mod det blottede strubehoved, fuld af beundring over, hvad sagkundskaben kunne udlede.

– Vi skal have lukket op, Jakobsen, så vi kan se på resten.

Det lange snit ned gennem forsiden af kroppen var betjentens opgave. Han havde igen fået ild på cerutten og havde netop taget et par åbenlyst velgørende drag, inden han gik hen til obduktionsbordet. Begyndte med et lille snit tæt ved navlen, hvorpå han holdt cerutgløden hen mod åbningen, så en blålig stikflamme i et kort sekund hvæsede op i luften.

Efter således at have forebygget ubehagelige lugtgener fortsatte han opskæringen, hvorefter Thastum kunne åbne mavesækken og kundgøre, at manden formentlig var død omkring klokken tre i nat, og at hans sidste måltid, som nok var indtaget om aftenen ved ni-titiden havde bestået af gaffelbitar med rugbrød, øl og kaffe. De ville få nærmere detaljer, når det hele var blevet analyseret.

På tilbagevejen var Bjørner og Schou inde på Røde Lygte på Trianglen, hvor de nød en pilsner for ligesom at tage smagen. Almindeligvis købte og indtog de deres forfriskninger på Stationen, det var billigere, men situationen fordrede et pusterum på neutral grund.

Tjeneren, som kendte dem – de havde begge haft deres tid som ordensbetjente i kvarteret – hilste beæret, foreslog bordet i hjørnet og effektuerede straks bestillingen. Schou tændte sig en cigaret, og Bjørner tog piben frem.

– Ikke meget at gå efter …

– Næh, nu må vi se.

Det var et frikvarter, så de skiftede hurtigt emne.

– Hvordan går det så med børnene? Drengen skal vel snart i skole? Schou var altid interesseret, og oven på jobbets barske realiteter var det godt at lade den almindelige hverdag træde lidt i forgrunden.

– Først til næste sommer. Der er god tid.

Bjørner smilede, mens han med små hurtige bevægelser med pegefingeren havde travlt med at stoppe piben.

Men et par kolleger over et glas øl dvæler heller ikke længe ved det familiære. Påskemordet i Gølstrup måtte drøftes, hvor grim en sag det end var. En tolvårig pige dræbt i plantagen oppe ved Hjørring og morderen endnu ikke fundet. I går blev et vigtigt vidne efterlyst i Radioavisen. Det var trods alt værre end det, de netop kom fra. Forbrydelser mod børn var dog det mest afskyelige overhovedet. Men her ved kafébordet blev det grumme ikke helt så påtrængende, som når man stod på gerningsstedet eller ved obduktionsbordet.

Det var kommissær Himmelstrup fra rejseafdelingen, som i spidsen for opdagere fra fem byer ledede jagten på morderen. Et spor var fundet i sneen, men var det galocher eller gummistøvler? Og måske lå opklaringen i en meget omtalt bylt med vasketøj.

Han var enhver opdagers forbillede, Himmelstrup. Gav standen et godt ry, så man rankede ryggen. Ikke som med Fuglsang, der for tre måneder siden var kommet fra Fælledvej og havde overtaget en ledig plads blandt opdagerne på Station 7. Kriminaloverbetjent. – Har du hørt, at han var inde hos politikommissæren i går?

Det var hans krav om at blive tituleret med De, som altså nu var fremført på højeste sted, efter at han først selv med indædt stædighed havde forsøgt at gøre det gældende over for kollegerne. Da det hurtigt viste sig mere og mere umuligt, jo mere han insisterede, havde han søgt opbakning, først hos Kuno og siden hos Ulrichsen, den vagthavende politiassistent.

– Det er da løgn. Har han nu også været inde hos politikommissæren? Bjørner så vantro på Schou. – Jeg synes godt nok, han virkede lidt bovlam i går …

Bjørner var glad for, at han delte skrivebord med Schou og ikke med Fuglsang. Eller med Østergaard for den sags skyld, som ellers var flink nok, men godt kunne være lidt anstrengende. Han var nu alle pengene værd, når han drillede Fuglsang. „Du, Fuglsang. Dit snørebånd er gået op.“

De grinede over aprilsnarren forleden og drak ud. Selv når han grinede, havde Schou et bistert udtryk.

Tjeneren var på pletten. Om det måtte være husets omgang? Man værdsatte i allerhøjeste grad politiets arbejde.

– Jo, mange tak, Thomsen. Schou havde allerede pungen fremme. – Vi vil nu gerne have lov at betale. Så er vi alle hævet over kritik, hvis De forstår.

Opdagernes kontor lå med en dør ind til kriminalassistentens og var ikke så lidt større end hans lille hummer. Til gengæld var det arbejdssted for fem mand samt fyldt med diverse tyvekoster, adskillige dynger af sager, to arkivskabe samt en kakkelovn med tilhørende koksspand, så det var ikke, fordi der var ødslet med pladsen. Døren mellem de to kontorer stod som regel åben, men den store mængde af rapporter, som kriminalassistenten måtte gennemlæse og videreekspedere, krævede jænvligt, at den blev lukket.

En anden dør førte ind til et endnu mindre hummer, som lejlighedsvis blev anvendt til afhøringer af mere alvorlig karakter, eller hvis man, hvad der jævnligt skete, havde flere afhøringer i gang samtidig. Så man ikke, som på nogle af de andre politistationer, kom ud for, at folk ude i byen kunne berette om ganske ømtålelige ting, som de havde hørt, mens de havde været til afhøring.

Lokalerne var indrettet i husets loftsetage, og der kunne blive frygteligt varmt om sommeren. Lige nu trak det koldt fra tagvinduerne.

Poul Bjørner og Aage Schou var tilbage og sad ved dobbeltskrivebordet over for hinanden, mens de prøvede at gøre situationen op.

Ovre under det andet vindue sad Børge Fuglsang med sin cerut, indædt optaget af sagsakter, og havde dårligt bemærket, at de kom ind. Han var en høj og benet mand, som ville have passet bedre til omgivelserne på en bondegård i det fjerne Jylland. Man havde altid en fornemmelse af, at han var trukket i det pæne tøj og var på vej i kirke.

Østergaard var ikke kommet endnu, men ved et tredje, betydeligt mindre bord henne ved døren sad afdelingens medhjælper, Erik Goldschmidt, som med tiden, hvis han artede sig vel, nok ville blive udnævnt til kriminalbetjent.

Bjørner kiggede gennem tagvinduet ud på himlen, hvor et fugletræk sydfra passerede forbi. Ganske ugenert havde de taget turen hen over krigsfronter og luftværnsbatterier og meldte nu deres forsinkede ankomst … og foråret, havde man vel lov at håbe.

Tidligere på dagen havde han ringet til damerne i Centralregistraturen. Signalementet og initialerne H. P. var ikke meget at gå efter i et alfabetisk kartotek, det vidste han godt, men mange af damerne havde arbejdet der i adskillige år og havde de utroligste ting i baghovedet, når man stod med et underligt øgenavn eller et særpræget signalement, og det var ikke sjældent, at de helt automatisk rakte ud efter den rigtige skuffe for så at slå ned tæt på det kort, de søgte.

Me-en fyldigt ansigt og mørkt tilbagestrøget hår og så H. P. Det var altså lige lidt nok, men nu havde han gjort forsøget.

Schou havde ringet til gasværket og været hjemme og tale med den lygtetænder, som havde broen på sin rute. Han havde slukket gadelygterne derude lidt over fem i morges uden at bemærke noget som helst usædvanligt. Og jo, det var altid den samme „hver anden lygte“, der blev tændt. På de andre var vågeblusset slukket.

Signalementet og hændelsesforløbet var blevet rundkastet på fjernskrivernettet og lå ude på alle stationerne, og så skulle det da være mærkeligt, om ikke en eller anden pårørende på et tidspunkt ville lade høre fra sig. Han var jo da gift og i en alder, hvor han også kunne tænkes at have børn.

Fingeraftryk havde der ikke været nogen af, så der var egentlig kun ét spor at gå efter. En mulighed, som var uhyre, for ikke at sige alt for omstændelig.

Man kunne få klædeimportører til at se på den døde mands habit og derigennem – måske – få kontakt med en skrædder, som – måske – kunne genkende snit og forarbejdning eller for, og – måske – kunne han huske eller finde navnet på netop den kunde. At habitten var slidt og sikkert havde flere år på bagen, gjorde ikke chancerne større.

Og så var der jo heller ingen garanti for, at den var syet i København.

Lige nu var der de sidste opgange med udsigt til Frihavnsbroen. Bjørner og Schou var ved at belave sig på at køre derover, da William Østergaard netop kom op ad trappen. Høj og mager med et markeret ansigt og en halv cigaret bag øret.

– Davs med dig, Fuglsang. Østergaard var ikke den, der gik stille med dørene. – Får du noget fra hånden?

– Er det de sidste forhøringer, De er på vej over til? Kuno dukkede op med sin pibe i hånden. – Tag Goldschmidt og Østergaard med, så De kan blive færdige.

– Mig!? Østergaard, der havde en fortid som sælger, pegede med alle ti fingre på sig selv og så mildest talt lamslået ud. – Jeg synes ellers, jeg har slidt trapper nok. Det var sandelig ikke derfor, jeg gik ind i politiet.

Det var sjældent, Poul Bjørner over for sin kone gik i detaljer med de sager, han arbejdede med. Og slet ikke når børnene var der. Da han lidt senere end normalt var kommet hjem, havde han blot fortalt hende, at det var en selvmorder, han var blevet kaldt ud til i morges, og at det godt kunne blive en besværlig sag. To selvmodsigende udsagn, men Alice spurgte ikke. Så var han gået ind i den lille stue til børnene.

Efter aftensmaden, den stod på hvidkålssuppe med kødet ved siden af og bagefter abrikosgrød, tumlede han med børnene, mens Alice vaskede op og satte de tomme mælkeflasker ud. Så puttede hun i nattøj, og klokken syv lukkede han op for Radioavisen. … Premierminister Chamberlain erklærede i Dag i Underhuset, at de Allierede ville fortsætte den økonomiske Krig … En dansk Lodskutter reddede tidligt i Morges seksogtredive tyske Søfolk fra Redningsbaadene, efter at Damperen Hedderheim var blevet torpederet af en engelsk Ubaad. Der var blevet givet Besætningen tid til at gaa i Baadene …

Bjørner følte vreden komme op i sig. I påsken var seks danske skibe blevet sænket af tyskerne oppe i Nordsøen. Uden varsel. Mindst seksogtres søfolk var omkommet. Sådan opførte man sig ikke! Heller ikke i krig.

… Saa sent som i sidste Uge gik en anden tysk Damper på Grund ved Rubjerg i et Forsøg på at undgaa de engelske Ubaade. Her mistede fem Mand livet … Justitsministeriet har opgjort, at ti Procent af Københavns Motorkøretøjer er lagt op … I Hjørring regner man nu med at være tæt paa en Opklaring af Paaskemordet, hvor den tolvaarige Birthe Larsen Skærtorsdag blev myrdet af en Sædelighedsforbryder. Kriminalkommissær Himmelstrup udtaler, at Politiet følger et vist Spor i Sagen, og dersom det giver Resultat, vil der givetvis komme en overraskende Løsning paa Mordsagen meget snart …

Så var han inde og sige godnat, og da Alice havde sunget godnatsang og listede ud af værelset, var han ved at tage frakke på. Skraldespanden og askespanden havde han stillet frem for at tage dem med ned.

– Skal du gå? spurgte hun.

– Kun et lille smut.