Thomas Rosenkrands

Hold da helt ferie!

Eller: Hvordan man som 30 årig single overlever en charterferie med mor, far, bror og svigerinde

Books on Demand

Indhold:

Forord

Højt at flyve…

Sild og skinker

Captain, my Captain

Oh ve, oh ve!

Det brune punktum

Den længste dag

At få den på græsk

Bar røv og latex

Hvad så, fucking fætter?

Sandhedens time

En ridder og hans lanse

Agurketider

Epilog – det svære farvel

Forord

Størstedelen af denne bog er skrevet i starten af nullerne, inden jeg fik mine fem skønne børn. Det skulle have været en novelle, men det stod hurtigt klart, at jeg havde en masse spændende eventyr for min hovedperson, og at det derfor måtte blive den første roman for Ib og co. i stedet for den tredje novelle.

Denne bog er samtidig min første skønlitterære udgivelse og jeg tilegner bogen mine fem dejlige børn Lærke, Lukas, Oskar, Jonas og Emil, idet bogen er skrevet færdig på tidspunkter, hvor jeg måtte undvære poderne.

Unger, Far elsker Jer og håber, at I ikke giver anledning til lige så meget romanstof som jeres gamle farmand har gjort!

Slutteligt vil jeg rette en stor tak til alle dem, der har opfordret mig til skriveriet ved at synes om mine værker. Heriblandt ikke mindst min far Christer og min god ven Morten. Sidstnævnte har desuden været en uvurderlig hjælp i afpudsningen af bogen. Tusind tak.

God læselyst.

Kapitel 1. Højt at flyve…

Mine forventninger var ikke de største, da en venlig sjæl i familien i god tro inviterede mig på en uges gratis ferie på den smukke græske Ø Korfu. Den venlige sjæl var selvfølgelig min mor, som vel var blevet træt af, at jeg altid gik og hang med mulen. Men jeg vidste ikke, hvad jeg ellers skulle gøre, nu hvor jeg definitivt havde bevist, at jeg hverken magtede kvinder, karriere eller opsparing. Nuvel, måske hænger min manglende kvindetække sammen med, at min smag for damer ikke har ændret sig i sidste 12 år? I hvert fald ender jeg som regel sammen med en alt for ung dame, der ikke ved, hvad hun vil – ud over at dyrke sex med mig i ca. 3 måneder, hvorefter forholdet som regel ebber ud. Sådan var det med mine seneste bekendtskaber, som i øvrigt alle havde båret navnet Lisa. Men jeg troede, at det var noget andet med min seneste kæreste, Lisa. Men nej, det var det samme mønster. Samtidig er jeg imponeret over alle de forskellige måder jeg er blevet dumpet på. Jeg er dumpet via fax, telefon, e-mail, flaskepost, SMS og senest via facebook. Nok fordi Lisa og jeg havde noget sammen med facebook, og sad ofte ved siden af hinanden i timevis og chattede og sendte hinanden de sødeste beskeder. Jeg havde dog håbet, at hun havde benyttet en facebook-besked og ikke min offentlige facebook-væg til at dumpe mig.

Mit humør blev samtidig ikke bedre af, at jeg havde været i den giftemodne alder i et par år efterhånden, og at flere og flere gamle tanter, mødre, bedstemødre, mostre og så videre var begyndt at prikke til mig ved enhver given lejlighed. Ja, jeg havde sågar fået en facebook-besked fra gamle tante Olga på 87, der skrev ”Nå, så kom jeg ikke til dit bryllup før jeg lærte at facebooke!!”.

Min fiasko i det private liv blev dog hele tiden større og større. Senest var jeg flyttet hjem til min mor og far igen – bare til jeg fandt et nyt sted at bo og et nyt job. Nu var der efterhånden gået mere end et halvt år, og jeg kunne mærke desperationen hos både mor, og især hos far. Men det var der vel heller ikke noget at sige til, for jeg kender ikke ret mange, ja faktisk kender jeg ikke nogen 30 årige, som stadig bor hjemme og får vasket tøjet og gjort rent på værelset.

Med hensyn til karriere og økonomi var det til gengæld ikke kun min egen skyld, at det hele lige nu var på vågeblus. For hvordan skulle jeg kunne vide, at moden skiftede 4 gange om året? Jeg havde ellers gjort et røverkøb, da jeg opkøbte et stort parti lyserøde herrebluser. Det var nyeste mode – i hvert fald i tiden op til mit køb. Jeg regnede med at score ca. en tyver pr. bluse, og med 1000 bluser blev det jo til 20000 gode danske kroner. Ikke dårligt for nogle timers arbejde. Men i stedet for gevinst, stod jeg pludselig med et endnu større hul på bankbogen og 1000 usælgelige lyserøde herrebluser. Samtidig havde jeg tilstrækkeligt branchekendskab til at vide, at jeg bare skulle vente en 10-20 år, så ville bluserne igen blive moderne! Heldigvis var sælgeren villig til at tage dem tilbage - for halvdelen af det jeg havde givet.

Min psykiske tilstand var derfor ikke imponerende – i modsætning til min fysiske tilstand som siden en rå overlevelsestur i Sverige havde været helt i top.

Alt i alt kan jeg godt forstå, hvorfor Mor mente at jeg trængte til at komme lidt væk fra det hele. Derfor havde hun og far inviteret min bror, svigerinde og mig med ned til Korfu. Og selvom jeg ikke rigtig mente, at jeg med dette selskab blev bragt helt så meget ”væk fra det hele” som jeg kunne ønske, så valgte jeg naturligvis at sige ja tak til det venlige tilbud. Især fordi jeg ellers ville blive påklistret betegnelser som ”forkælet møgunge” og ”utaknemmelige skarn” af min ikke altid lige forstående far. Samtidig var det en kærkommen lejlighed til at dyrke nogle af mine største laster, nemlig mad og alkohol.

Nu sad jeg her altså. I taxaen på vej til lufthavnen. Jeg tænkte på om ikke en uge i sol og sprut kunne viske Lisa og alle andre bekymringer væk fra tavlen. Jeg ville i hvert fald gøre et ihærdigt forsøg!

”Hvad er der med dig, min skat, glæder du dig ikke?” spurgte mor bekymret.

”Joh, jeg er bare lidt træt, jeg er jo ikke vant til at stå så tidligt op!”

”Jamen klokken er da 10 om formiddagen?!” indskød min far undrende og en anelse bebrejdende.

”Ja, netop” svarede jeg og lænede mig tilbage i sædet og lukkede øjnene, mens jeg tænkte på Lisa. Nå, nej. Det var jeg det, jeg ikke skulle gøre. I stedet gav jeg mig til at tælle hårene på chaufførens ret skaldede hoved, men da jeg nåede til 21 tænke jeg igen på Lisa, 21 somre. Jeg var åbenbart et håbløst tilfælde lige nu, og kunne derfor næsten ikke vente med at finde den nærmeste lufthavnsbar og svælge i alkohol og selvmedlidenhed.

I dagene op til rejsen fik Mor pakket det nødvendige for både hende selv og Far og jeg. Det eneste vi to skulle gøre var at fortælle, hvad vi ønskede at få med i kufferterne. Desværre fandt vi først alt for sent ud af, at der ingen fortrydelsesret var, når først tingene var pakket. Så alt imens Mor fik forseglet kufferterne til den store familietur, gik jeg rundt sammen med den gamle og ledte efter beklædningsgenstande til ”her og nu” brug. Men det var svært at finde noget passende, for når man har andre til at pakke, er man måske knapt så kritisk med, hvad der er nødvendigt. Med andre ord lå hele min garderobe klemt godt sammen i mine forældres store brune kuffert. Jeg måtte derfor inkassere særlig mange blikke og kommentarer lige op til rejsen, hver gang jeg bevægede mig udenfor en dør.

Til selve rejsedagen havde Mor heldigvis gemt en lille pose med nydeligt tøj til både Far og jeg. Far blev sirligt iført sit pæne brune jakkesæt. Jeg fik tildelt et par af mine sorte cowboybukser og min brune bluse, mens Mor naturligvis iklædte sig noget, der passede i farverne til Fars og mit tøj – hun lagde så stor vægt på, at vi alle sammen matchede. Jeg skyndte mig derfor at afklæde mig de alt for stramme og alt for lilla lærredsbukser, som jeg netop havde skruet mig ned i. Ja, det var altså nogle jeg lånte af min bror, den magre cykel. Af røg også den brune silkeskjorte som jeg havde købt til dagens anledning nede i den lokale genbrugsbutik. Jeg foldede pænt skjorten sammen og lagde den ned til resten af min håndbagage – det kunne jo være, at man røg på disko en aften, og så var en silkeskjorte jo ikke det værste. Samtidig var farven den helt rigtige, hvis jeg igen skulle matche Fars brune jakkesæt. De lilla bukser og de tilhørende røde sokker blev derimod krøllet sammen og smidt over i bunken af tøj, som jeg aldrig skulle have iført mig.

Klokken præcist 10.15 stod vi ved indcheckningskranken. Alle vore kufferter vejede nøjagtig 19 kilo og 925 gram pr. styk. ”Ja, jeg har pakket det, så vi også kan have et par småting med hjem”, fortalte Mor glædestrålende. Jeg ville ikke ødelægge hendes lykke ved at påpege, at det er begrænset, hvad man kan købe, når den maksimale vægt er 75 gram. Nåh jo, man kan jo…. Nåh nej, det er jo ulovligt!

Min far var tydeligvis meget imponeret over, hvordan Mor kunne ramme så præcist på alle kufferter. ”Er vores badevægt virkelig så præcis? Kunne du overhovedet se displayet, når du stillede kufferten op. Eller du vejede måske først dig selv og derefter dig og kufferten, og derefter…”

”Hej alle sammen”, lød det med stærkt overdreven glæde et par meter væk. Det var min bror og svigerinde. De var kommet et par minutter før os og ville derfor lige vente med at gå gennem kontrollen. Jeg kunne se, at de allerede satsede på sommer her fra turens start i det efterårs kolde Danmark – Connie havde en lidt for kort og lidt for grøn sommerkjole på, mens Thorleif havde iført sig en grå t-shirt samt et par lysebrune shorts, der ubarmhjertigt afslørede de hvideste ben, jeg nogensinde havde set. Mor kiggede først en smule fortvivlet på Connies tøj, for det matchede slet ikke vores. Men så tog glæden og fanden over. ”Hej Thorleif og Connie”, råbte hun og var ved at vælte de første tre sagesløse turister i sin iver for at kramme de to herligheder. ”Hvor er det godt at se jer”, fortsatte hun, og krammede dem begge temmelig voldsomt. Thorleif blev da også som vanlig en smule blå i hovedet af behandlingen. Men Mor havde jo så svært ved at styre sine følelser – også selvom det kun var to dage siden, hun sidst havde set de to. Far og jeg var noget mere afdæmpede, da det blev vores tur, men vi krammede dem da også.

Lidt senere var vi kommet sikkert igennem metaldetektorer og andet sikkerhedscheck – om end det vanen tro tog lidt længere tid med min far. Det var de tre store metalskruer, som holdt sammen på hans venstre hofteskål, der igen voldte problemer. Disse skruer var resultatet af min fars første og eneste gang på ski – ikke i de udenlandske bjerge eller fjelde, men i det flade Danmark. Her havde han for nogle år siden iført sig de populære træplader på toppen af en meget flad kælkebakke. Det var som sagt første gang han prøvede det. Han kunne derfor hverken bremse eller styre skiene og styrede derfor direkte imod det eneste træ, der stod på kælkebakken. Det kørte han naturligvis frontalt ind i. Men det var ikke det værste. For i sekunderne efter, kom hele Bakkedragets skoles kælkeglade unger. Og der var mindst 10 af dem, der kørte direkte henover eller ind i min far! Men det var heller ikke det værste. For han kom op igen, men glemte at han stadig havde skiene på. Derfor fortsatte den ufrivillige køretur videre ned af bakken. Samtidig var en stor lastbil kommet på afveje i et sving. Og det var kollisionen med den, der ikke gik så godt – for min far. Men nu tilbage til lufthavnen. Lægeerklæringen, der fortalte om disse skruer, havde Mor lagt i lommen på kufferten. Derfor måtte Far pænt følge med ind i baglokalet. Her blev han bedt om at smide alt sit tøj, samtidig med, at han måtte acceptere en nærmere undersøgelse i ”baglokalet”. Jeg foreslog ellers vagterne, at de bare kunne lægge farmand op på båndet og få han gennemlyst. Men det var åbenbart ikke sådan man gjorde. Man ville hellere bruge en masse tid på at få folk til at strippe og dernæst gramse på dem! Jeg var lettere rystet. Det samme kan man roligt sige om far, da han efter endt behandling kom vraltende ud til os andre igen.

”Næste gang må du godt lægge lægeerklæringen i håndbagagen, Ingrid”, sagde Far, mens han tog sig til bagdelen. ”Og så tror jeg godt, at jeg kunne trænge til en Gammel Dansk”, fortsatte han.

”Lige mine ord!”, tænkte jeg og skyndte mig at følge efter ham, hen mod den nærmeste Gammel Dansk bar. Men mor fik os behændigt ledt hen til et hyggeligt cafeteria, hvor vi også kunne få os lidt morgenmad. Jeg ville dog gemme appetitten lidt, så jeg nøjedes med et stort glas kakaomælk, en lille snegl og en dobbelt Gammel Dansk.

”Skål og god ferie!”, sagde min overfriske svigerinde og hævede sit glas med skummetmælk. Vi andre skålede pænt med i vores Gammel Dansk, mens vi kiggede lidt bebrejdende på Thorleif, fordi han endnu ikke havde fået Connie til at drikke. Vi begyndte snart at miste troen på, at hun overhovedet var normal – de havde jo snart været gift i 4 år! Thorleif smilte undskyldende til os og trak forsigtigt på skuldrene.

”Er du gravid?”, spurgte min mor, selvom hun udmærket kendte svaret.

”Nej. Jeg drikker bare ikke!”, svarede Connie. Jeg kunne mærke en anelse irritation i hendes stemme. Det kunne mor vist også, så hun sagde ikke mere.

”Det er ellers rigtigt godt for maven!”, prøvede min far, mens han langsomt skubbede det ekstra glas hen imod Connie.

”Nej tak!”, svarede Connie bestemt, hvorefter hun skubbede glasset videre til mig. ”Ib vil sikkert gerne drikke det!”. Jeg nikkede ivrigt og rakte ud efter glasset. Men Thorleif nåede lige at snubbe det før mig.

”Det er også godt mod flyskræk!”, forsøgte han, idet han skubbede glasset tilbage til hende.

”Jeg har sagt nej tak!”, svarede hun halvsurt.

Som den sande gentleman jeg er, fjernede jeg glasset fra den alkoholsky unge dame. ”Lad nu være med at plage hende mere! Man kan altså godt more sig uden alkohol!”, sagde jeg belærende og skyndte mig at kværne diskussionsemnet, inden situationen tilspidsede sig.

”Det er nemlig rigtigt Ib!”, sagde Connie og smilte til mig. Vi havde tit hjulpet hinanden i lignende situationer. Tit havde jeg drukket hendes snaps, sorte svin, mjød, vodka og alt muligt andet, som familien forsøgte at lokke i hende. Samtidig var jeg undskyldt, når jeg lidt senere på festen sejlede rundt i en ordentlig koger. Men jeg tror aldrig, at vi ville kunne forstå hinandens alkoholindstilling. Men hvad betyder det, når blot man kan hjælpe hinanden i ny og næ.

”Ib har sgu da aldrig kunnet more sig uden alkohol!”, konstaterede Thorleif tørt. Mor og Far nikkede anerkendende.

”Jeg morede mig da fint, da Far skulle undersøges lige før – og da havde jeg da ikke drukket!”

Det synes de andre ikke var sjovt!

Da vi havde fået vores morgenmad, brugte vi resten af tiden i lufthavnen til at okse hen til gate 24, hvor de var i gang med det sidste udkald. Der var som sædvanlig ingen af os amatørturister, der havde lagt mærke til diverse kæmpestore skilte med ordet boarding ud fra vores fly. Jeg lagde i øvrigt mærke til, at Mor og Connie nåede at kigge på butikker, mens de løb gennem lufthavnens strøg. Jo, de kvinder kan nu noget, som vi mænd aldrig lærer!

Ved gaten gik vi direkte ombord i den ret store Boeing 330. Lige indenfor i flyet stod en masse besætningsmedlemmer og bød os pænt velkommen. Mor havde åbenbart set en af stewardesserne som et ret godt bud på en kommende ny svigerdatter, så hun blev stående i indgangen og fortalte om sin ugifte søn. Dette gjorde hun ikke fordi hun havde fået 4 centiliter Gammel Dansk, men derimod fordi hun ikke ville misse en eneste chance for at få mig afsat til et passende parti. Jeg skyndte mig derfor, alt hvad jeg kunne, hen for at finde min plads, mens jeg spekulerede på, hvordan jeg mon skulle afvise alle de velmente ”parringsforsøg”, der ville komme fra min mor i løbet af den næste uge.

”Se! Se!” sagde min mor ivrigt, mens hun hev stewardessen i uniformen så knapperne var tæt på at springe af. ”Han sidder lige der”, fortsatte hun og pegede emsigt ned på mig. Jeg fandt informationsmaterialet frem og lod som om jeg læste det, mens jeg kunne høre at både stewardessen, Connie og min far forsøgte at få min overstadige mor ned på jorden igen.

”Men, men..”, begyndte hun. ”Han er jo så sød. Du skal bare lige snakke med ham. Kan du ikke bare hilse på ham. Bare fem sekunder. Du vil elske ham!”. Flere og flere passagerer kiggede nu på min mor. Jeg håbede, at de ikke allerede havde regnet ud, hvem sønnen var.

”Nu må De altså sætte Dem pænt ned frue. Eller er vi desværre nødt til at bede Dem om at forlade flyet!”, sagde stewardessen stadig venligt, men noget mere bestemt, efter at hun med hjælp fra 2 kolleger havde vristet sig fri af min mors jerngreb.

”Men jeg vil jo bare så gerne have et barnebarn. Men det er I jo ligeglade med!”, udbrød min mor og kiggede først på mig og derefter på Thorleif og Connie. Så satte hun sig tilrette i sædet ved siden af mig og begyndte at stortude. Nu vidste alle i flyet, hvordan familierelationerne hang sammen!

Således begyndte vores rejse med et lille nervesammenbrud! Der var derfor ikke så meget at sige til, at vi alle – på nær Connie – fik os nogle ordentlige sjusser til frokosten. Connie overvejede endda at hoppe med på alkoholdet, men afstod i sidste øjeblik, hvorefter jeg for anden gang i løbet af få timer måtte redde hende.

Alt imens vi sad der og skålede og drak, fik jeg lejlighed til at studere de søde og venlige stewardesser. Men ærligt talt var de ikke lige efter min smag – lidt for meget sminke, lidt for lyst hår og alt for gamle – mindst 25 somre! Egentlig ville jeg nok foretrække stewarden, hvis jeg skulle vælge. Men alt det med at vælge en kommende partner heroppe, kunne sådan set også være flintrende ligegyldigt efter min mors stunt. De eneste der stadig kunne være interesserede, efter at have set ”svigermor” på slap line, måtte enten være lidet attraktive eller skingrende sindssyge. Og uanset kategori ville det nok ikke lige være noget for mig!

Resten af flyveturen gik efter omstændighederne ret godt. Mor holdt op med at græde, inden vi passerede Alperne, Far faldt i søvn lige efter frokosten, mens Connie sad og kommenterede det meste af det hun så ud af vinduet – i hvert fald mens det var skyfrit. Thorleif og jeg sad vanen tro og spillede kort hen over midtergangen. Det var vel vores måde at gøre lidt oprør overfor vores forældre. Oveni købet en lidt dum måde, for vi blev ustandseligt ramt i albuer og skuldre af besætningens serveringsvogne. Eller trådt og kørt over tæerne af enten mennesker eller vogne. Eller endda lovet indtil adskillige øretæver af sure medpassagerer. Men det var alt sammen en del af gamet.

Senere nede i den lokale lufthavn var kontrollen lidt mindre emsig end den havde været i Danmark. Far var ellers noget nervøs for, at han skulle igennem samme procedure endnu en gang. Han virkede derfor ret glad, da vi uden problemer kom igennem paskontrollen. Jeg nænnede derfor ikke sige til ham, at kontrollen først ville være der igen, når vi skulle flyve tilbage til Danmark. Nej, nu skulle han have lov til at nyde sin ferie.

Lufthavnen var i øvrigt ret lille og ret lukket. Det eneste der var åbent, var de 3 store kuffertbånd, som alle sammen var sat i gang. Men der var kun kufferter på det ene bånd. Eller rettere sagt, der var 1 kuffert på det ene bånd. Jeg undrede mig lidt over, hvorfor alle transportbånd næsten altid kørte på en gang. Måske var det blot for at holde os turister beskæftigede, mens vi befandt os i lufthavnen – en ekstra oplevelsesmulighed simpelthen? Eller var det mon for at forvirre os, så vi ikke vidste, hvor vores kuffert ville dukke op? Måske var der en teknisk forklaring – at strømmen til transportbåndene var serieforbundet således, at hvis man slukkede for et bånd, så slukkede man samtidig for alle andre?

Mens jeg gik og lommefilosoferede, begyndte kufferterne at rulle ind på det bånd, hvor der allerede kørte 1 kuffert rundt. Mor, Far og Connie kastede sig straks over hver en kuffert, der blot mindede om vores. Jeg besluttede mig derfor for at sætte mig på en bænk og nyde en lunken dåsetuborg, jeg havde haft med i håndbagagen. Og det var først på dette tidspunkt, at jeg opdagede, at der egentlig var en ret god varme hernede. Sveden piblede frem overalt på min krop. Jeg rejste mig derfor op, og smed blusen og bukserne – bare rolig, jeg havde undertrøje og shorts på indenunder. Flere af de andre turister kiggede godt nok lidt på mig, da jeg igen satte mig tilrette iført Mickey Mouse stropundertrøje, Bart Simson boxershorts og blanke lysebrune cowboystøvler. Men jeg tog det nu stille og roligt, mens jeg kiggede på familien og nød min øl.

Efter at have løftet mindst 30 kufferter ned og op igen og givet mindst lige så mange undskyldninger for at have taget en forkert kuffert, var der endelig ved at være styr på kuffertsituationen. Den eneste der manglede var naturligvis min. Jeg frygtede lidt, at jeg skulle rende rundt i dette tøj hele ferien. Eller endnu være, at jeg skulle låne tøj af min familie. Noget måtte derfor gøres.

Jeg bundede resten af min øl og rejste mig op for at finde en skraldespand. Her var det, at jeg fik øje på min kuffert. Den var naturligvis, som den eneste, havnet på et af de 2 andre bånd – hvordan det så end kunne gå til. Men jeg glædede mig over, at jeg ikke skulle låne tøj i denne omgang – om end jeg med skam må indrømme, at det et eller andet sted tændte mig lidt at skulle låne en kjole. Nå, med det tror jeg ikke, at I vil høre mere om lige nu.

Lige udenfor lufthavnen stod vores venlige guide. Det var en ung mand fra et mindre rejseselskab. Han så lidt nervøs ud, mens han stod der med sit store skilt om halsen. Måske var det en af hans første ture? På skiltet havde han skrevet vores og 3 andre hotellers navne. Jeg havde ellers mere lyst til at tage med hende den lyshårede guide fra Star tours, men så er jeg ikke sikker på, at der ventede et gratis hotelophold.

Oppe i bussen var der en dejlig svalende aricondition. Derfor valgte jeg igen at tage mine bukser og min bluse på. Jeg kunne se, at det beroligede min Mor. Hun havde hurtigt indset, at min markedsværdi hos kvinderne ikke var særlig høj, når jeg var iført tegneserieundertøj og støvler. Til gengæld kunne jeg nok gå for at være en ret så trendy bøsse – jeg fik da også et par venlige blikke fra indtil flere mænd i lufthavnen.

”Goddag og velkommen til Rhodos”, begyndte guiden forsigtigt, mens bussen bevægede sig langsomt af sted. Han kiggede lige på papirerne igen, mens vi andre kiggede på hinanden. Så fandt han et nyt stykke papir frem og fortsatte. ”Øh, jeg mener naturligvis Kreta!”. Han virkede noget famlende. Folk begyndte da også at hviske indbyrdes – de var åbenbart heller ikke helt sikre på, hvor vi var havnet. Det var jeg til gengæld ret sikker på. Da jeg samtidig fik ondt af guiden, rejste jeg mig op og råbte: ”Unge mand, jeg tror nok, at vi er kommet til Grækenland!!”.

”Ja, det er vi da. I må undskylde, at jeg er lidt nervøs, men jeg er lige kommet herned for et par timer siden, og jeg tror, at mine kolleger har lavet fis med mig, og givet mig alle mulige forskellige papirer med!”. Jeg kunne mærke, at han begyndte at tale sig varm. Samtidig havde han vist også fundet de rigtige papirer frem.

”Vi er naturlig havnet på den græske Ø Korfu!”, fortsatte han og fortalte derefter om hotellerne, guiderne, maden og andre praktiske forhold. Vi endte med at blive helt trygge ved ham.

”Nogen spørgsmål?”.

”Ja!”, lød det nede bag ved mig. Det var min far, som ville vide, hvor emsige kontrollen i lufthavnen var.

”Du kan være ganske rolig. De er kun grundige i selve sikkerhedschecket!”, svarede guiden med et smil. Min Far blev lidt tavs ved udsigten til endnu en undervognsbehandling. ”Vi skal altså huske at lægge papirerne i min håndbagage, Ingrid!”.

Jeg spurgte den flinke guide, hvor de gode barer lå, hvad prisniveauet var, og om man kunne risikere at ryge i detentionen, hvis man teede sig. Både familien og de fleste andre passagerer kiggede en anelse misbilligende på mig. Med undtagelse af et mindre selskab, som vistnok havde samme formål med rejsen, som jeg selv. Jeg håbede, at de skulle bo samme sted som os, men med mit øjeblikkelige held, var det nok helt udelukket.

Mens vi kørte af sted mod hotellerne viste Korfu sig fra sin smukkeste side. Der var virkelig grønt og frodigt på trods af varmen. Nærmest overalt kunne vi se store grønne olivenplantager slynge sig i det kuperede terræn. Samtidig var der masser af citrontræer, appelsintræer og mange andre eksotiske beplantninger. Jeg måtte dog kigge langt efter tomattræerne, men glædede mig til at sætte tænderne i de lokale solmodne tomater.

Mens jeg betragtede det smukke landskab, lagde jeg mærke til at kvinderne hernede havde stået langt fremme i køen, da de fysiske fordele skulle fordeles. De var faktisk ret så smukke. Dog var deres makeup forbrug nok lige i overkanten – jeg vil tro, at en af disse kvinders forbrug vil kunne dække behovet hos en større flok makeup nysgerrige danske 6. klasses piger.

Naturen og kvinderne var dog ikke det eneste, der fangede min opmærksomhed. Jeg bed også mærke i, at hotellerne, forretningerne og ikke mindst barerne lå side om side. Det var bestemt gode tegn for mine festgener.

Efter et kvarters kørsel skulle de første turister af. Guiden forklarede at dette var et rigtigt dejligt familiehotel, hvor der var over 300 meter til det nærmeste diskotek eller den nærmeste bar – og næsten 200 meter til hovedvejen. Stedet var derfor altid godt besøgt af småbørnsfamilien.

”Småbørnsfamilien! Ha!” tænkte jeg lettere hånligt. Hvad katten ligner det at slæbe sin skrigende, savlende og ukontrolleret afførende og urinerende lille møgunge med så langt? Men det skulle man jo nok være forældre for at sætte sig ind i. Under alle omstændigheder glædede jeg mig over, at vi ikke skulle bo her. Vi skulle først af ved det næste hotel. Men så var det, at guiden sagde: ”Så skal jeg bede familien Bumenkvist om at stige ud”. Vi kiggede lidt undrende på guiden og på hinanden. ”Ja, vi kørte en anden vej, så det er altså jer, der kommer først af!”, forklarede han.

Jeg sukkede dybt, rejste mig og vinkede farvel til det muntre selskab. Jeg kunne godt acceptere, at der var langt til baren – motion skal man jo have. Derimod havde jeg svært ved at se mig selv omgivet af børnefamilier i en hel uge!

”Ja, jeg synes at det lød så spændende, at det var et familiested. Det passer jo lige til os, vi er jo også en slags familie!”, argumenterede min mor – vist nok mest for at overbevise sig selv, for hun ville formentlig få ret store problemer med at parre mig med en kvinde, hvis mand og barn er lige i nærheden. Og dog, med min mor, kan man aldrig føle sig helt sikker.

En anelse misfornøjet fik jeg hanket op i kufferten og gik pænt efter resten af familien over mod hotellet.

Det så egentlig meget hyggeligt ud. Udenfor var der en diskret trappe op til hovedindgangen. På begge sider voksede der appelsintræer tæt op af muren. Hotellet så ud til at rumme 4 etager og var samtidig en anelse misligholdt. Indenfor var der en lille reception, hvor der stod en mand på min fars alder. Det var hotelfatter. Han forstod ikke ret meget andet end græsk. Men han kunne sige ”welcome”, så det gjorde han igen og igen. Guiden var gået med os for at sørge for, at vi blev indskrevet. Han kunne tilsyneladende godt tale en smule græsk.

Thorleif og Connie var de første der fik en nøgle og begav sig op i lejligheden. Mor og Far var de næste. Jeg blev stående og ventede på min nøgle.

”Hvad venter du på Ib?”, spurgte Mor.

”Mit værelse, naturligvis!”.

”Jamen, du skal da bo hos os, min skat! Jeg har sørget for en ekstra opredning!”, forklarede Mor. ”Vi kan da ikke have, at du skal bo alene hernede”, fortsatte hun, mens både Far og jeg forsøgte at finde en grimasse, der kunne passe til denne groteske situation. Her rejser man flere tusinde kilometer væk hjemmefra og så skal man alligevel bo sammen med de gamle.

Jeg blev stående lidt endnu, mens jeg spurgte om ikke der var et ledigt værelse, og hvad det kostede. Der var naturligvis ikke noget ekstra værelse. Jeg var ellers villig til hvad som helst, men hotellets 75 værelser var fuldt optagne hele ugen. Det betød, at min eneste tilflugtsmulighed, når børnefamilierne blev for meget, ville være en madras i mine forældres lejlighed. Dermed kunne det jo næsten ikke blive værre – troede jeg. For det viste sig, at vores lejlighed lå lige op til Connie og Thorleifs. Vi kunne gå direkte fra den ene lejlighed til den anden igennem det lille badeværelse, som lejlighederne delte. Samtidig var lejligheden så lille, at den kun bestod af et mikroskopisk tekøkken i den ene ende samt 2 senge i den anden. Der var nok ikke meget mere end 22 kvadratmeter – med badeværelset. Dog kunne jeg ikke rigtigt se den ekstra opredning, men da jeg kom tættere på sengene kunne jeg se, at der var redt op i mellem de 2 senge.

”Fedt” tænkte jeg og ledte efter en plads til min kuffert. Mor havde beslaglagt sengene med hendes og fars kufferter. Hun ville lige starte med at ”gøre det lidt hyggeligt”. Hun fandt hurtigt lysestager, stearinlys, fyrfadslys, et par familiefotos og en pyntepude frem fra kufferten.