Teddy Petersen

Skriv så det faenger

Frydenlund

Skriv så det fænger

© Frydenlund og Teddy Petersen, (2011)

1. Ebogsudgave, 2013

Datakonvertering: PHi Business Solutions, Indien.

ISBN 978-87-7118-184-5

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.frydenlund.dk

Indhold

Allerførst

Kapitel 1: Vort modersmål er dejligt – men det klinger forskelligt

Om forskellen mellem vores daglige sprog og de mange andre slags dansk, der findes. Og om, at sprog kan smitte.

Kapitel 2: Vi går tættere på

Fortæller, at der er grænser for, hvor meget man kan fortælle på én gang: Informationstæthed.

Og om værdien af at skrive et meget konkret sprog.

Kapitel 3: Et sprogligt forhindringsløb

Udpeger to typer ord, man skal passe på, når man vil skrive, så det er til at forstå: verbalsubstantiver og passiver.

Kapitel 4: Om laaaange sætninger

Advarer mod lange sætninger – og især kunstige sætninger.

Kapitel 5: Også ord kan være vanskelige

Drejer sig om andre ord, der kan drille, fordi de er sjældne, besværlige eller oppustede. Og så er der det lille ord ”man”.

Kapitel 6: Det var det!

Om det afgørende vigtige: Du skal bruge aktive udsagnsord.

Og tillægsord, der sætter fantasien i sving.

Kapitel 7: Brug dine sanser

Om at bruge sine sanser og sætte ord på: øjnene, ørerne, næsen, tungen, fingerspidserne.

Kapitel 8: Øjnene på vid gab

Fortæller mere grundigt om at sætte ord på det, man kan se.

Om at beskrive, så det bliver som at være der selv.

Kapitel 9: Hvad ligner det?

At finde på gode sammenligninger, bruge metaforer og samtidig passe på klicheer. Det er vigtigt at variere sit sprog.

Endda selv at finde på nye ord.

Kapitel 10: At rapportere fra virkeligheden

Inspirerer med lidt længere tekster, skrevet af journalister på arbejde. Om et tabt præsidentvalg. Om når det brænder, og når Jorden skælver.

Kapitel 11: At fortælle en historie

Om at fortælle en god historie. Om avisernes nyhedstrekant. Om berettermodellen. Om andre måder.

Hvordan begynder man? Hvordan holder man sin læser fanget?

Kapitel 12: Værdiladning

Røber, at ord bærer på forskellige værdier og holdninger. At man må vælge.

Kapitel 13: Du må godt lege med ordene

. . . bare det giver mening.

Kapitel 14: Sprog for øret

Fortæller lidt om det særlige ved radio- og tv-sprog.

Kapitel 15: At få øje på sproget

Giver gode råd om, hvordan man forbedrer sit eget og andres sprog – og holder det ved lige. Om sproglig kritik.

Kapitel 16: Erfarne råd om at skrive

Kapitel 17: Lix-analyse

”Det kølige sted med træet” – af Jan Stage.

Allersidst

Aller-aller-sidst

Allerførst

At skrive er et spørgsmål om talent og inspiration, tror mange.

Det er det også – men ikke kun.

Det er rigtigt, at ordene og sætningerne nogle gange kommer helt af sig selv. Næsten ekstatisk fløjter de ned over den blanke skærm eller det hvide papir, og bagefter sidder man forbavset tilbage, stryger håret og sveden væk fra panden og genser det mirakel, man lige har gennemlevet: talent og inspiration i fuld udfoldelse.

Skønt!

Andre gange knirker det, og somme tider kniiiiirker det. Det går slet ikke af sig selv. Man kan ikke komme i gang; eller man kan ikke komme videre; og man kan ikke finde ud af, hvad der er galt. I den situation tager håndværkeren fat. Finder værktøjet frem og begynder at bearbejde materialet.

Det er her, denne bog kommer ind.

Den handler ikke om grammatik.

Regler om kommaer og retskrivning og anden korrekthed, som naturligvis bør være i orden, må du finde andetsteds.

Denne bog fortæller om to andre sider af sproget:

Om at skrive, så det er til at forstå.

Om at skrive, så det bliver interessant at læse.

Jeg vil hejse advarselsflag forskellige steder i sproget, jeg vil give nogle gode råd, og jeg har samlet nogle inspirerende eksempler.

Der er ikke en facitliste bag i bogen, du kan snige dig til at slå op i og dermed slippe for alle mellemregninger og det personlige arbejde. I sidste ende er sproget nemlig dit. Det samme er arbejdet med det. Både bøvlet og glæden.

Ansvaret er også dit.

Det er dig, der vil sende et budskab ud i verden. Du kan ikke give modtageren skylden, hvis det ikke når ordentligt frem. Ansvaret for, at sproget fungerer, er afsenderens.

Bogen er genoptrykt i usædvanligt mange oplag, siden den udkom i begyndelsen af 1990’erne.

I denne helt nye udgave er en lang række eksempler skiftet ud, fordi der naturligt nok havde samlet sig lidt støv på dem. Så har jeg lagt en diskret rød tråd ind med lidt flere eksempler fra gamle dage, fordi der er inspiration at hente, og fordi det er godt at kende andre danske skribenter, der i rigtig mange år har arbejdet med sproget. Helt nyt er et kapitel med gode råd fra erfarne skribenter. Og så er der strammet op og pudset af hist og pist – en tekst kan hele tiden blive både bedre og anderledes.

Det gælder for skribenten som for andre gode håndværkere: Man skal kende sine redskaber for at kunne bruge dem bedst muligt, og de skal holdes ved lige.

Bogen her er en værktøjskasse, hvor jeg præsenterer en række af redskaberne. Giver dem navne. Fortæller, hvad de kan.

Det er dig, der skal bruge dem.

Med din personlighed.

Dine talenter. Din erfaring.

God læselyst.

God arbejdslyst.

Kapitel 1

Vort modersmål er dejligt – men det klinger forskelligt

”Moders navn er en himmelsk lyd”, nynner vi med den gamle digter, og det er ikke kun lyden af mors navn, der er køn. Ret hurtigt forsøger vi at efterligne de lyde, hun laver, og på den måde tilegner vi os moders mål: Vi lærer sproget.

I løbet af tilværelsen er der andre, der blander sig – og det med det danske modersmål bliver lidt mere problematisk. Legekammeraterne er de første, thi der er ord, en moder ikke ville drømme om at lære sit barn, selv om hun godt kender dem. Vi lærer de ord alligevel!

Vi begynder at skrive sproget, og vi påvirkes af lærerne i skolen. Af de bøger og blade, vi nu kan læse. Sidenhen i endnu højere grad i anden undervisning, hvad enten man studerer til mekaniker, frisør, læge, landmand eller jurist. Det er stadigvæk dansk, men vi er på vej væk fra den type dansk, vi har fælles med vor moder. Resultatet er, at der ikke kun findes én slags dansk.

Det er for eksempel sådan, at kontorchefen har ét sprog, når han er på arbejde, og et helt andet, når han går tur med sin hund. Det vil være sjældent, at han finder på at sige: ”Nåååh, er fars dejlige dreng i godt humør i dag ?” – til sin souschef! Omvendt vil hunden næppe kunne genkende tonen, hvis vor far pludselig under aftenluftningen udbrød: ”Ihvorvel jeg ved vort tidligere møde har omtalt muligheden for, at der under de givne omstændigheder kunne tænkes en overvejelse vedrørende en ændret praksis, må jeg stadig opretholde de hidtil gældende regler, ifølge hvilke det er Deres pligt at tilbagehente det af mig netop bortkastede træstykke”.

Sprogteoretikere skelner mellem den type dansk, vi erfarer os til i hverdagen – og som derfor har fået navnet erfaringssprog – og så den udgave af sproget, vi typisk møder i skole og anden undervisning, når vi tilegner os ny viden. Det kalder de lige så naturligt for videnssprog.

Jeg bruger her i bogen den samme sondring, men til daglig, praktisk brug har jeg valgt at kalde dem noget andet, fordi jeg godt kan lide, at ordet selv fortæller, hvad det betyder. Jeg kalder derfor det ene for vores dagligsprog (erfaringssprog) – og så er der de forskellige typer fagsprog (videnssprog). Meningen er præcis den samme: Du skal opdage, at dansk ikke bare er dansk.

Dagligsproget er det danske modersmål, vi har fælles. Derfor kommunikerer det godt til alle.

Fagsprogene beherskes af det enkelte fags folk – andre forstår det kun delvist eller slet ikke. Det kommunikerer perfekt inden for det enkelte fag, men kommunikerer meget dårligt over for en bredere kreds.

Det sidste er ikke til diskussion – det er en kendsgerning! Og det er vigtigt i denne sammenhæng, fordi hele pointen er, at sproget skal formidle information, viden, oplevelse og indsigt. Det skal sende besked fra et menneske til et andet. Hvis det mislykkes, er opgaven ikke løst.

Der er nogle tydelige forskelle mellem de to typer dansk:

Dagligsproget er oftest | Fagsproget er som regel
almindelige ord | sjældne ord
enkelt opbygget | kompliceret
konkret | abstrakt
aktivt | passivt
personligt | formelt
billedrigt | billedfattigt

Dagligsproget kender vi.

Fagsproget genkender vi, når vi møder det hos myndigheder, i rapporter, afhandlinger og interne fagblade.

Lad os tage et eksempel fra det virkelige liv: begyndelsen af et brev fra en offentlig myndighed til en anden. Selv ville de kalde det ”en skrivelse”.

”Indledningsvis skal det bemærkes, at man ved gennemgangen af det med skrivelsen af 30. august fremsendte institutionsskema samt bilag 2 har bemærket, at den i institutionsskemaet opregnede besparelse tilsyneladende ikke er korrekt”.

Det er helt unødvendigt at pakke et enkelt budskab ind i så uklart et dansk. Det er en vane; eller rettere sagt: en uvane.

Som når informationschefen skriver ud til medarbejderne om baggrunden for at gå i gang med at udvikle en ny hjemmeside: ”Her specifikt i relation til indholdsproduktion og generelle udviklingsmuligheder f.eks. udvikling af interaktive brugergrænseflader, brug af multimedier, antallet af side/indholdsniveauer og bookning af uddannelser/kurser og salg af disse”.

Ih, hvor er det officielt ...

Lad mig først fastslå: Der er sket meget med myndighedernes sprogbrug de seneste år. Langt om længe. Og til det bedre. Men vi skal på det nærmeste et halvt århundrede tilbage for at finde en konservativ justitsminister, der i slutningen af 1960’erne forsøgte at punktere sprogbrugen hos sine egne medarbejdere, resten af statsadministrationen og med dem andre myndigheder og store organisationer. I en ”Vejledning om sproget i love og andre retsforskrifter” forsøgte vejledningen at kortslutte flere hundrede års arrogant og uforståeligt sprogbrug fra myndigheder til borgere: ”Ved den sproglige udformning af love og andre retsforskrifter må man have for øje, at enhver, som teksten henvender sig til, let skal kunne læse og forstå den. Formen skal være enkel og præcis og sætningerne korte og klare”. Derefter fulgte en række konkrete råd – hvor iøvrigt alle grammatiske udtryk blev brugt med det latinske ord først og den danske oversættelse i parentes.

Det tog vel 20-30 år, før vejledningen begyndte at slå igennem, fordi sprog ændrer sig langsomt. Og det store skub fremad er mest kommet, fordi flere og flere med journalistisk baggrund er blevet ansat til at stå for offentlig kommunikation. I erkendelse af, at det andet ikke går i et demokrati, der endda kalder sig informationssamfundet.

Men der er stadig grund til at være på vagt.

En borger kan flere år inde i et nyt årtusinde stadig risikere at få en besked som den her fra sin nærmeste offentlige myndighed: ”Hvis det antages, at du ikke modtager boligsikring, der kan sænke huslejen, og ikke har anden indtægt end kost og værdien af kost og selvforvaltningsbeløb til personlig pleje, vask, m.v., hvilket er fastsat til kr. 1.490,- pr. måned, vil en beregning af, hvor stor en del af huslejen, der kan bevilges herfra, se sådan ud …”

Eller advokaten, udrundet af samme sproglige tradition, skriver, at ”Det nu foreliggende forslag til en handelspris er fastsat på baggrund af en af parterne i fællesskab indhentet ejendomsmæglervurdering fra et ejendomsmæglerfirma.”

En anden dag i en avisannonce – under ”Officielle” – henvender politimesteren i en midtjysk by sig i en vigtig sag til borgerne på denne måde:

”På grund af brandfaren bemyndiges ejere af skove, lyngklædte arealer og lignende brandfarlige områder i Silkeborg Politikreds (Silkeborg, Hammel, Gjern og Them kommuner) herved til, i medfør af paragraf 7 i lov nr. 21 af 4. feb. 1871, at lukke disse arealer for publikum”.

Og i en ’kongelig resolution’ er der slet ingen tvivl om den sproglige tone:

”Efter statsministerens indstilling er det ved kongelig resolution af 6. december 2007 besluttet, at det må behage Deres Majestæt at bestemme, at kompetencen i medfør af lov om visse spil, lotterier og væddemål til: at godkende vedtægter og ændringer heraf, jf. lovens § 2, stk. 3, at udnævne formanden for bestyrelsen, jf. lovens § 3, stk. 2, 2. pkt., at udpege et af de øvrige bestyrelsesmedlemmer som næstformand, jf. lovens § 3, stk. 2, 5. pkt. at fastsætte størrelsen af formandens og bestyrelsesmedlemmernes vederlag, jf. lovens § 3, stk. 3, og sammen med skatteministeren at udarbejde en redegørelse om udlodningsordningen, jf. lovens § 6 A, stk. 6, overføres fra kulturministeren til finansministeren.”

Men dette myndighedssprog er langtfra det eneste fagsprog, og vi kender, uden at tænke nærmere over det, flere af dem:

”Den stigende anvendelse af angiotensinkonverterende enzym (ACE)-hæmmere til behandling af hypertension og kronisk hjerteinsuffiens kan øge forekomsten af hypotensionsrelaterede komplikationer i tilslutning til anæstesi”.

Det er lægesprog. Andre læger forstår det forhåbentlig – men resten af menneskeheden er holdt helt uden for.

Hvem skriver sådan her?:

”Pågældende oplyser, at hun er frivilligt netværk for en 7-års dreng. Ønskelig behandlingsplan: Visitator rekvirerer GHU hos egen læge”.

Det gør en socialrådgiver til en fagfælle. Adgangen til selv at læse sin journal hjælper ikke meget i den forbindelse! (GHU er ikke et truet dyr fra den afrikanske savanne, men en forkortelse for Generel Helbreds Undersøgelse).

Fagsproget kan vise sig i sætningerne, men mest markant er det i ordene, det manifesterer sig.

Det er biologen, der har brug for ord som vegetationsdække, grødevækst, økologisk spredningskorridor og biotop.

Det er i en socialafdeling, der bliver brugt ord som visitere, børnenormering, værestedsmodeller, satsreguleringsprocent, samlivsforhold og sammatrikuleret.

Det er på et beskyttet værksted, de ansatte taler om arbejdsprøvning, aftaleark, gribefunktion, skånehensyn og grådlabil.

Og det er landbrugskonsulenterne, der bruger ord som avlsværdivurdering, folkeholdsomkostninger, kapitalfremskaffelse og overdragelsesgødningsregnskab. Og som uden problemer konstaterer, at ”det er vigtigt at undgå, at græsset går i leje inden slæt”.

Og det er ikke svært at gætte, hvem der skriver sådan:

”Der var en stor gennemsivning af beboere, indtil man iværksatte nogle omfattende renoveringer for et par år siden. Det, at man har nogle sociale problemer, og at man har mennesker boende med få ressourcer, gør også, at der er nogle lave tolerancer i forhold til indvandrer- og flygtningegruppen”.

Det er sprog, produceret af en sagsbehandler af en slags. Det skulle man også tro om næste eksempel:

”Emnet for kongressen er de mennesker i den arbejdsføre alder, der i dag er på passiv, offentlig forsørgelse”.

– men det er skrevet af en journalist! Der skal mikroskop til for at få øje på den sproglige forskel, og det skyldes et fænomen, der hedder sproglig afsmitning.

Sproget smitter

Det er en almindelig accepteret moral i troværdig journalistik, at man ikke må blive afhængig af sine kilder. Det er ikke borgmesteren, politimanden eller overlægen, der bestemmer, hvad der kommer med i den færdige artikel eller udsendelse. Det bestemmes af journalisten, som er der for læserens og ingen andres skyld.

Journalisten skal af samme grund skrive i et sprog, som læseren forstår. Men sprog kan smitte, og derfor er det vigtigt at være bevidst om de forskellige slags dansk. Så er risikoen for sproglig afsmitning mindre, simpelthen fordi man så kan tage sig i agt.

For ikke så mange år siden stod der ”førerbevis” på det, alle andre kaldte et kørekort, for sådan kaldte politiet det stadigvæk. Det er også politiet, der skriver, at ”personen var ved bortgangen iført” i stedet for ”da Erik Jensen gik hjemmefra, havde han en mørkeblå sommerjakke på”. Men jævnligt ser man alligevel journalister holde sig til ”bortgangen”.

Sprog smitter nemlig. I det enkelte menneske, fordi de fleste som regel behersker forskellige typer dansk, og mellem mennesker indbyrdes, fordi det er en af måderne, vi socialt indordner os på.

Hvordan politifolk skriver til hinanden, kommer egentlig ikke os andre ved. Hvad der er godt sprog mellem socialrådgivere, må de selv om. På hvilken måde bureaukrater vælger at skrive indbyrdes, er deres valg, og det samme gælder tømrere og læger og frisører og alle mulige andre fagfolk.

Men når de henvender sig til os andre, truer en stor sproglig fare: Det indbyrdes fagsprog er dårligt sprog, når man skal skrive til mennesker uden for den snævre faglige kreds. Skal man som fagmand fortælle andre mennesker om sit fagområde, er man derfor nødt til at gøre vold på sit fagsprog. Når journalisten formidler, bliver han eller hun den sproglige voldsmand. Eller mere fredeligt: oversætter.

Det er ganske enkelt, men det er ikke helt let, og det er konfliktfyldt område.

Det enkelte fagmenneske må kæmpe med sig selv, og her er det endnu vanskeligere at rive sig løs: Det fagsprog, man til daglig bruger, og som er velfungerende der, dur pludselig ikke! Den viden skal omsættes til det dagligsprog, som vedkommende også behersker. Det er en grænse, det både mentalt og fagligt kan være svær at bevæge sig over. Fag og sprog hører jo sammen, og mister teksten ikke faglighed, når der skal bruges ganske almindelige ord om det? Svaret er nej.

Mister man ikke status, når svære faglige ting pludselig er til at forstå for andre mennesker? Kun hos den del af faget, som ikke har forstået værdien og nødvendigheden af at kommunikere. Alle andre er henrykte!

Det er især myndighederne

De fleste af os genkender som nævnt sproget i breve og annoncer fra offentlige myndigheder, som i rigtig mange år har udviklet og fastholdt deres helt eget sprog, kendt som kancelli-stilen. Kancelli er et gammelt ord for kontor, så det er altså det sprog, der er udviklet på kontorerne. Vi har i en række sammenhænge vænnet os til det og lært at tyde det, men vi har også affundet os med, at der er væsentlige meddelelser, vi i realiteten ikke får, fordi de er sendt i et sprog, der er utilgængeligt. Skattevæsenet i en kommune fik for nogle år siden lavet en undersøgelse, der afdækkede, at borgerne i tæt på halvdelen af alle breve fra væsenet ikke kunne forstå, hvad der stod i brevet.

Inden den danske afstemning om EU’s Maastricht-aftale i 1992 blev hele lovteksten udleveret gratis i næsten 300.000 eksemplarer. Demokrati i funktion, men ikke sprogligt. Næppe mange mennesker nåede så langt som til side 78, lidt over halvvejs. Der kunne de ellers have fornøjet sig med en tekstbid som denne:

”Med henblik på anvendelsen af Traktatens artikel 119 skal ydelser i medfør af en erhvervstilknyttet social sikringsordning ikke anses for løn, hvis og i det omfang de kan henføres til beskæftigelsesperioder, der ligger forud for den 17. maj 1990, undtagen for arbejdstagere eller deres ydelsesberettigede pårørende, der inden denne dato har anlagt søgsmål eller indbragt en dertil svarende klage i overensstemmelse med den relevante nationale ret”.

Kancellisproget en sproglig tradition med tyske aner, udviklet gennem flere hundrede år, og den har grundlæggende været imponerende stabil:

”I medfør af § 2 i lov nr. 575 af 9. juni 2006 om institutioner for almengymnasiale uddannelser og almen voksenduddannelse m.v., § 74 i lov nr. 562 af 6. juni 2007, § 58 i lov nr. 346 af 14. maj 2008, § 3 i L 133, § 33 a i lov om institutioner for erhvervsrettet uddannelse, jf. lovbekendtgørelser nr. 136 af 1. marts 2006, som ændret ved § 2 i lov nr. (…)”

– og der var fem linjer mere af samme slags, inden sætningens (passive) udsagnsord kom: ”fastsættes”.

Der er altså stadig behov for kraftig afstøvning og intensiv ilttilførsel, hvis dette sprog skal komme bare nogenlunde i trit med et moderne kommunikationssamfund. Som når der i lov om offentlighed i forvaltningen i § 6 om notatpligt står, at ”i sager, hvor der vil blive truffet afgørelse af en forvaltningsmyndighed, skal en myndighed, der mundtligt modtager oplysninger vedrørende en sags faktiske omstændigheder, der er af betydning for sagens afgørelse, eller som på anden måde er bekendt med sådanne oplysninger, gøre notat om indholdet af oplysningerne”.

Folk kommer ikke på særlige kurser i at skrive indviklet, men bygger videre på de vaner, de har fået under deres uddannelse. Og så fungerer det som i barndommen: Man lærer det lokale sprog ved at efterligne de andre. På den måde beviser man også, at man hører til der. Man har sprog fælles. Det sætter den nye kontorelev i stand til meget hurtigt at skrive en skrivelse som den her:

”Den af Dem den 3/4 2010 bestilte 3. nummerplade FN 40.467 er hjemkommet og bedes afhentet senest 8 dage fra dato”.

Vi møder alle kancellidansk, fordi det er så udbredt i hele den offentlige administration, med afsmitning til mange andre organisationer, foreninger og firmaer. Da jeg sidst var i et valglokale, sad der et opslag:

”Hvis en stemmeseddel efter udleveringen, men inden nedlæggelsen i stemmekassen, findes ubrugelig, eller hvis vælgeren af uagtsomhed har afkrydset stemmesedlen forkert eller ubrugeliggjort den, kan vælgeren gå tilbage til valgbordet og, når vælgeren på tilfredsstillende måde forklarer det skete og tilbageleverer stemmesedlen, få den ombyttet med en anden”.

Det næste er indbydelse til en såkaldt åstedsforretning:

”Byrådet har samtidig vedtaget at søge de nødvendige arealerhvervelser og rådighedsindskrænkninger m.v. gennemført ved ekspropriation i henhold til bestemmelserne i kapitel 5”.

Der er en række karakteristiske egenskaber ved den type sprog, som jeg vil vende tilbage til. Men en bestemt egenskab er umiddelbart indlysende: Det er ikke nemt at forstå.

”Til brug for beregning af Deres rejsegodtgørelse i forbindelse med hvervet som censor m.v. beder man Dem venligst straks efter rejsens afslutning udfylde vedlagte tjenesterejseblanket og returnere den til Regnskabsafdelingen, der herefter beregner rejsegodtgørelse m.v. i overensstemmelse med de i Finansministeriets cirkulære fastsatte regler om godtgørelse af merudgifter ved tjenesterejser i Danmark”.

Det lille ord ”venligst” har svære vilkår i sådan et sprogligt selskab; fornemmelsen af nogen uvenlighed er dominerende. Og igen: Det kræver en del arbejde at forstå budskabet, selvom det egentlig er ganske interessant.

Regler kan blive så indviklede, at de ikke længere kan forklares umiddelbart. Ord kan naturligvis ikke bringe orden i et tankemæssigt kaos og få det til at se sammenhængende og organiseret ud – ligesom man ikke kan skrive forståeligt om noget, man ikke selv har forstået!

Kancellistilen overlever nogle gange de mest overraskende steder. Når der på et skilt i en københavnsk taxa står ”Føreren kan forlange forudbetaling forinden kørslen påbegyndes”, er det ren kancellistil, især på grund af de sidste tre ord. Et papirord, et verbalsubstantiv og en sammensat passiv.

For en del år siden leverede – af alle – ministeren for kommunikation et herligt eksempel på, hvor sindrigt dansk kan blive. I dette tilfælde om rabat for direct-mail-kunder:

”Det er i den forbindelse konstateret, at der udover den hidtil omtalte administration af påtegningen for så vidt angår storkunder, vil være mulighed for, at de publicerede rabatsatser for Direct-mail kunder, som varierer mellem 10 og 25 procent afhængig af forsendelsesart og mængde, vil kunne øges således, at det også for Direct-mail kunder, som ikke har nogen storkundeaftale, vil kunne sikres, at de rabatterede satser på økonomi brevs-området gennemsnitligt ikke overstiger otte procent i forhold til de rabatterede satser, der var gældende på tidspunktet for finansudvalgets vedtagelse af aktstykket om takstforhøjelser”.

Som Berlingske Tidendes journalister skrev: ”Fes den ind under lyngtotten?”.

Der er andre, der også kan

Myndighedernes sprog er ikke den eneste type fagsprog, man skal være på vagt over for. Det findes mange andre steder, men lad os lige inden den videre vandring i ørkenen søge vederkvægelse i en lille sproglig oase. En arkæolog er på besøg i en kirke ved Paris. Hun er nået ned i rummet under kirken:

”Når man går rundt i den dunkle krypt, kan man forskellige steder få belyst partier af krypten et kort øjeblik, inden man atter står i næsten totalt mørke, alene og kun svagt fornemmer andre besøgende i kirkerummet over en. Næsten som et lynnedslag, pludselig badet i lys, stod så en kiste et stykke foran mig, en enkel stenkiste blandt flere, men denne var for mig speciel, for den havde rummet den såkaldte ”dronning Argundes grav”, fundet og udgravet i 1959.”

Det er dagligsprog!

Det er ligetil, personligt, levende, aktivt, konkret, billedrigt, let, uformelt, personligt farvet og dynamisk. Det er den slags dansk, vi bruger i al almindelighed. I modsætning til det sprog, den samme skribent i den samme artikel nu skifter til: fagsproget:

”Graven blev fundet under gravninger i krypten. Identifikationen – der af nogle nu drages i tvivl – blev foretaget på grundlag af en signetring i graven med indskriften ”Regis Argundis”. Ringen, antog man, var lagt i sin ejerindes grav, og indtil fornylig antog man (og nogle gør det stadig), at denne kvinde var identisk med den fra skriftlige kilder (Gregor af Tours) kendte dronning Argunde, der var den fjerde hustru til den franske konge Chlotar I (der regerer 511-561). Chlotar l’s dronning Argunde, ved vi, var mor til den senere frankiske regent Chilperic I, der fødtes i 539 og regerede fra 561 til 584.”

Her er fagkvinden slået over i en videnskabelig tradition, hvor man skal dokumentere, henvise og tage forbehold. Sprogligt giver det store problemer. Traditionen føder parenteser, indskudte sætninger, tilføjelser og alenlange konstruktioner. Det bliver kompakt, kompliceret, formelt, billedfattigt og stillestående.

Det sker alt sammen i den bedste mening, men som kommunikation fungerer det kun over for kolleger, der er vant til sprogbrugen. Vi andre står af.

Det var den videnskabelige tradition i sproget. Endnu en type dansk fagsprog.

Her er en tredje:

”På p nr 2½ med tv 1, slås 107 (115) 123 m op. Strik 3½ cm rib 1 vr, 1 r (1. p er vrangen af arb.). Skift til fv 2 og strik 2 p, skift igen til fv 1 og strik 3½ cm rib.”

Ordet ”strik” afslører måske, at der er tale om en strikkeopskrift, men selv den iagttagelse gør ikke teksten brugbar for den ukyndige! Man skal blandt meget andet vide, at på dette sprog betyder ”p” strikkepind og ”m” ikke meter, men masker.

Brugsanvisningen til min telefonsvarer er i familie med den:

”Tilslutning til telefonledningen foretages ved hjælp af gennemgangsstikproppen. Telefonapparatets stikprop tages ud af telefonstikket, og telefonsvarerens gennemgangsstikprop indsættes, hvorefter telefonapparatets stikprop sættes i gennemgangsstikproppen.