KATARINA DEN STORE

Portræt af en kvinde

Til Deborah

Og til Bob Loomis.
Fireogtyve år, fire
bøger.
Tak.

”Måske er den bedste beskrivelse af hende,
at hun er kvinde såvel som kejserinde ”

Jarlen af Buckinghamshire,
britisk gesandt i Rusland 1762-65

Katarina den Store. Portræt af en kvinde er oversat efter
Cathrine the Great. Portrait of a Woman
Copyright © 2011 by Robert K. Massie
Kort copyright © 2011 by David Lindroth, Inc.
Forfatterfoto copyright © Alex Remnick
Omslag copyright © The Book Designers. Maleri: Aleksej Antropov, por-
træt af storfyrstinde Jekatarina Aleksejevna (den kommende Katarina den
Store). Bridgeman Art Library International

Dansk udgave © Rosenkilde & Bahnhof 2012
Omslag: Imperiet
Bogen er sat af Demuth Graphic med Minion
2. udgave
ISBN 978-87-7128-187-8

This translation published by arrangement with Random House, an imprint of The Random House Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Russiske ord og personnavne i bogen gengivet efter Dansk Sprognævns anbefalinger som givet i Stavning af russiske navne. Fællesnor diske trans-skriptionsregler, Danske Sprognævns Skrifter 4, 1970. Eneste afvigelse herfra er, at lyden for stemt s gengives med et z og ikke som i Sprognævnets skrift som et s.

Digtet ”Bronzerytteren” (1833), som citeres på side 543, er oversat til dansk af P.A. Rosenberg og trykt i bogen Alexander Puschkin 1799-1837, Mindebog, red. Kai Flor, W. van der Vliet og S. de Turczin, Det Schønbergske Forlag, København, 1937 (heri s. 107).

Rosenkilde & Bahnhof
www.rbforlag.dk

1

Sophies barndom

Fyrst Christian August af Anhalt-Zerbst var knap nok værd at notere sig i sværmen af upåagtede, fattige adelsmænd, som fandtes overalt i landskabet og samfundet i det politisk fragmenterede Tyskland i det 18. århundrede. Fyrst Christian havde hverken usædvanlige dyder eller alarmerende laster, men udviste de solide dyder, der passede sig for hans slægt, som bestod af junkere: en streng sans for orden, disciplin, integritet, påholdenhed og fromhed kombineret med en urokkelig mangel på interesse for sladder, intriger, litteratur og omverdenen i al almindelighed. Han blev født i 1690 og havde gjort karriere som professionel soldat i kong Friedrich Wilhelm af Preussens hær. Hans militærtjeneste i felttog mod Sverige, Frankrig og Østrig var præget af omhyggelig pligtopfyldenhed, men hans bedrifter på slagmarken var ikke nævneværdige, og de indebar ingen hændelser, der kunne enten fremme eller hæmme hans karriere. Da freden kom, gav kongen, som en gang omtalte sin trofaste officer som ”den idiot til Zerbst”, ham kommandoen over et infanteriregiment, som lå i garnison ved havnen i Stettin, som Sverige for nylig havde måttet afstå, på Pommerns baltiske kyst. Der bøjede fyrst Christian, som stadig i en alder af 37 år var ungkarl, sig i 1727 for sin families bønner og indstillede sig på at frembringe en arving. Iført sin bedste blå uniform og sit blanke ceremonielle sværd giftede han sig med den femtenårige prinsesse Johanna Elisabeth af Holstein-Gottorp, som han knap nok kendte. Hans familie, som sammen med hendes familie havde arrangeret giftermålet, var ude af sig selv af fryd. Ikke alene så det nu ud til, at Anhalt-Zerbst-slægtens videreførelse var sikret; men Johannas familie stod også et trin over dem på den sociale rangstige.

Ægtefællerne passede ikke ret godt sammen. Først og fremmest var der problemet med aldersforskellen; det at sætte en teenagepige sammen med en midaldrende mand sker normalt ud fra en misforståelse af motiver og forventninger. Da Johanna, som var af en god familie uden særlig mange penge, nåede puberteten, og hendes forældre uden at spørge om hendes mening arrangerede et ægteskab med en respektabel mand, der var næsten tre gange så gammel som hun selv, kunne Johanna kun give sin accept. Dernæst var der et problem, der lovede endnu værre: Deres væsen og temperament stemte slet ikke overens. Christian August var enfoldig, ærlig, tung, indadvendt og sparsommelig; Johanna Elisabeth var kompliceret, livlig, forlystelsessyg og ekstravagant. Hun blev anset for at være smuk, og på grund af hendes buede øjenbryn, lyse, krøllede hår, charme og en overstrømmende iver efter at være andre til behag blev folk let tiltrukket af hende. I selskab med andre følte hun et behov for at fange folks opmærksomhed, men efterhånden som hun blev ældre, anstrengte hun sig for meget. Med tiden blev det også åbenlyst, at hun havde andre fejl. Alt for megen munter snak afslørede, at hun var overfladisk; når hun ikke fik sin vilje, blev hendes charme til irritabilitet, og hendes heftige temperament kunne pludselig eksplodere. Bag denne opførsel, og det havde Johanna vidst fra begyndelsen, lå den kendsgerning, at hendes ægteskab havde været en frygtelig - og nu uafvendelig - fejltagelse.

Dette fik hun første gang bekræftet, da hun så det hus i Stettin, hvortil hendes nybagte ægtemand bragte hende hjem. Johanna havde tilbragt sin barndom i usædvanligt fornemme omgivelser. Fordi hun var et af tolv børn i en familie, der udgjorde en mindre betydningsfuld gren af hertugerne af Holstein, havde hendes fader, den lutheranske biskop i Lübeck, sendt hende videre til hendes gudmoder, den barnløse hertuginde af Braunschweig, så hun kunne blive opfostret der. Her ved Nordtysklands mest overdådige og storslåede hof var hun blevet vænnet til et liv med smukke klæder, sofistikeret selskab, baller, operaer, koncerter, fyrværkeri, jagtselskaber og konstant, fnisende sladder.

Hendes nybagte ægtemand Christian August, som var en karriereofficer, der levede af sin beskedne løn fra militæret, kunne ikke give hende noget af dette. Han kunne kun præstere et beskedent, gråt stenhus på en brolagt gade, som blæst og regn altid piskede henover. Fæstningsbyen Stettin, som havde udsigt over den forblæste Østersø og var præget af en streng, militær atmosfære, var et sted, hvor hverken munterhed, elegance eller fornem selskabelighed kunne trives. Soldaternes hustruer førte et kedeligt liv, og konerne i byen et endnu mere kedeligt. Og her blev en livlig ung kvinde, som kom direkte fra luksuslivet og adspredelserne ved hoffet i Braunschweig, bedt om at leve af en beskeden indkomst sammen med en puritansk ægtemand, som var optaget af soldaterlivet, besat af sparsommelighed, i stand til at give ordrer, men ikke til at konversere, og ivrig efter at se sin kone få succes med det foretagende, der havde været hele målet med at gifte sig med hende: at føde en arving. Med hensyn til disse bestræbelser gjorde Johanna sit bedste - hun var en pligtopfyldende, om end ulykkelig hustru. Men altid, inderst inde, længtes hun efter at blive fri: fri fra sin kedelige ægtemand, fri fra deres relative fattigdom, fri fra Stettins lille, provinsielle verden. Hun vedblev med at være sikker på, at hun fortjente noget bedre. Og så - atten måneder efter brylluppet - fødte hun et barn.

Johanna var da seksten år gammel og slet ikke forberedt på moderskabets realiteter. Hun havde klaret sig igennem graviditeten ved at lade sig selv blive opslugt af drømme: At hendes børn ville blive små forlængelser af hende selv, og at deres liv senere ville kunne udgøre den brede vej, ad hvilken hun kunne rejse for at realisere sine egne ambitioner. I disse drømme tog hun det for givet, at det barn, hun bar på - hendes førstefødte - ville være en søn. Han ville være en arving for sin fader, men vigtigere endnu ville han være en smuk og usædvanligt dygtig dreng, hvis strålende karriere hun ville lede på vej og i sidste ende tage del i.

Den 21. april 1729 klokken 2.30 om natten blev Johannas barn født i et baltisk daggrys kølige, grå atmosfære. Men ak, det lille væsen var en datter. Det lykkedes Johanna og Christian August, der i højere grad accepterede situationen, at give barnet et navn: Sophie Augusta Fredericka. Men allerede fra begyndelsen af magtede Johanna hverken at fremkalde eller udtrykke nogen moderfølelser. Hun hverken ammede eller nussede sin lille datter; hun brugte ikke tid på at sidde og kigge på hende i vuggen eller holde hende; i stedet overgav hun straks barnet til tjenestepiger og ammer.

En forklaring kan være, at fødslen nær havde kostet Johanna livet; da Sophie var blevet født, måtte den unge moder holde sengen i nitten uger. En anden forklaring kan være, at Johanna stadig var meget ung, og at hendes egne store ambitioner i livet langtfra var blevet opfyldt endnu. Men den direkte bagvedliggende årsag var, at barnet var en pige og ikke en dreng. Ironisk nok skulle fødslen af denne datter blive den vigtigste præstation i Johannas liv, selv om hun ikke kunne vide det på dette tidspunkt. Hvis barnet havde været den søn, som hun så inderligt ønskede sig, og hvis han havde overlevet, til han blev voksen, ville han have efterfulgt sin fader som fyrste af Anhalt-Zerbst. Så ville Ruslands historie være blevet ganske anderledes, og den lille niche i historien, som Johanna Elisabeth gjorde sig fortjent til, ville aldrig have eksisteret.

Atten måneder efter hendes første barns fødsel fødte Johanna den søn, som hun havde ønsket sig af hele sit hjerte. Hendes ømhed for dette andet spædbarn, Wilhelm Christian, blev endnu større, da hun blev klar over, at der var noget alvorligt i vejen med barnet. Drengen, som øjensynligt led af engelsk syge, blev en sand besættelse for hende. Hun puslede om ham, forkælede ham og lod ham næsten aldrig ude af syne, men overøste ham med al den ømhed, hun havde nægtet sin datter. Sophie, som i forvejen var smerteligt klar over, at hendes fødsel havde været en skuffelse for moderen, så nu den kærlighed, som Johanna omgav hendes lillebroder med. Blide kys, kærligt hviskede ord, ømme kærtegn, alt dette fik drengen -mens Sophie så til. Det er naturligvis ganske almindeligt, at moderen til et handicappet eller kronisk sygt barn tilbringer mere tid sammen med dette barn, ligesom det er normalt, at andre børn i familien tager denne ulige fordeling af opmærksomheden fortrydeligt op. Men Johannas afvisning af Sophie var begyndt før Wilhelms fødsel og fortsatte bagefter i forværret form. Resultatet af denne moderlige favorisering af broderen var et vedvarende sår hos Sophie. De fleste børn, der bliver forkastet eller forsømt til fordel for en broder eller søster, reagerer mere eller mindre, ligesom Sophie gjorde: For at undgå at blive yderligere såret lukkede hun af for sine følelser. Hun fik intet, og hun forventede intet. Lille Wilhelm, der blot tog imod sin moders kærlighed som noget ganske normalt, var helt uskyldig i den uret, der blev gjort mod søsteren; men alligevel hadede Sophie ham. Fyrre år efter, da hun skrev sine Erindringer, kogte hun stadig af vrede:

Man fortalte mig, at jeg ikke blev modtaget med særlig stor glæde. Min fader syntes, jeg var en engel; min moder beskæftigede sig ikke ret meget med mig. Halvandet år senere fødte hun [Johanna] en søn, som hun tilbad. Min eksistens blev blot accepteret, og ofte blev jeg skældt ud med en voldsomhed og vrede, som jeg ikke fortjente. Jeg følte dette uden helt sikkert at vide hvorfor.

Derefter nævnes Wilhelm Christian ikke i hendes Erindringer før broderens død i 1742 i en alder af blot tolv år. Og da er hendes korte beretning om begivenheden følelseskold og klinisk:

Han levede kun, til han var tolv år gammel, og døde af pletfeber [skarlagensfeber]. Det var først efter hans død, at man fandt årsagen til den sygdom, der havde tvunget ham til altid at gå med krykker, og for hvilken man konstant forgæves havde givet ham medicin og konsulteret de mest berømte læger i Tyskland. Lægerne rådede til, at han skulle sendes til kurbade i Baden og Karlsbad, men hver gang kom han hjem igen lige så lam, som før han tog af sted, og hans ben skrumpede ind i forhold til hans krop, efterhånden som han blev højere. Efter hans død blev liget obduceret, og det konstateredes, at hans hofte var af led og måtte have været det fra den tidligste barndom ... Ved hans død var min moder utrøstelig, og hele familiens nærvær var nødvendigt for at hjælpe hende til at bære sin sorg.

Denne bitterhed er blot en antydning af Sophies enorme vrede mod sin moder. Den fortræd, som Johanna gjorde mod sin lille datter ved så åbenlyst at foretrække broderen, mærkede Sophies karakter dybt. Afvisningen af hende som barn er med til at forklare hendes konstante søgen som voksen kvinde efter det, hun havde savnet. Selv da hun blev kejserinde Katarina og var på toppen af sin enevældige magt, længtes hun ikke bare efter at blive beundret for sin usædvanlige intelligens og adlydt som kejserinde, men også efter at finde den grundlæggende menneskelige varme, som hendes broder - men ikke hun selv - havde fået af moderen.

I det 18. århundrede opretholdt selv mindre fyrstefamilier den sociale rangs ydre symboler. Adelens børn havde barnepiger, guvernanter, huslærere, musiklærer og lærere i dans, ridning og religion for at opøve dem i de europæiske hoffers etikette, manerer og overbevisninger. Etikette var det vigtigste - de små elever øvede sig i at bukke og neje hundredvis af gange, indtil de udførte det perfekt og helt uden at tænke over det. Sprogundervisning var af yderste vigtighed. Unge fyrster og fyrstinder måtte være i stand til at tale og skrive fransk, den europæiske intelligentsias sprog; i aristokratiske tyske familier blev det tyske sprog betragtet som vulgært.

På dette tidspunkt i Sophies liv var indflydelsen fra hendes guvernante Elisabeth (Babet) Cardel af afgørende vigtighed. Babet, en fransk hugue-notkvinde, som fandt det protestantiske Tyskland sikrere og mere ånds-beslægtet end det katolske Frankrig, blev betroet at tage sig af Sophies uddannelse. Babet forstod hurtigt, at når hendes elev ofte var så krigerisk, skyldtes det ensomhed og en længsel efter opmuntring og varme. Dette gav Babet hende. Hun begyndte også at bibringe Sophie, hvad der for Sophie blev en livslang kærlighed til det franske sprog med alle dets muligheder for logik, subtilitet, vid og livlighed i skrift og samtale. Undervisningen begyndte med Les Fables de La Fontaine; så gik de videre til Corneille, Racine og Molière. Sophie vurderede senere, at en alt for stor del af hendes uddannelse havde været ren udenadslære: ”Meget tidligt fandt man ud af, at jeg havde en god hukommelse; derfor blev jeg ustandselig plaget med at skulle lære alting udenad. Jeg har stadig en tysk Bibel, hvor alle de vers, jeg var nødt til at lære udenad, er understreget med rødt blæk.”

Babets undervisningsmetoder var blide sammenlignet med pastor Wagners, en pedantisk feltpræst, som Sophies stærkt lutheranske fader havde valgt som sin datters underviser i religion, geografi og historie. Wagner kom ikke langt med sin strenge metodologi - udenadslære og gentagelser - hos en elev, som Babet allerede havde beskrevet som en esprit gauche, og som stillede pinlige spørgsmål: Hvorfor var antikkens store mænd som f.eks. Marcus Aurelius evigt fordømt, når de ikke havde kendt frelsen i Kristus og derfor ikke kunne finde soning for deres synder? Wagner svarede, at det var Guds vilje. Hvordan var universet før Skabelsen? Wagner svarede, at det havde været i en kaostilstand. Sophie bad om en beskrivelse af dette urkaos. Det kunne Wagner ikke give hende. Da Wagner brugte ordet ”omskærelse”, udløste det naturligvis spørgsmålet: ”Hvad betyder det?” Wagner, som blev forfærdet over den situation, han fandt sig selv i, nægtede at svare. Ved at udpensle rædslerne ved Dommedag og fortælle, hvor svært det var at blive frelst, skræmte Wagner i den grad sin elev, at ”hver aften, når mørket faldt på, gik jeg hen til vinduet og græd.” Den næste dag gav hun imidlertid igen: Hvordan kan Guds uendelige godhed stemme overens med rædslerne på Dommedag? Wagner truede sin elev med spanskrøret og råbte, at der ikke var rationelle svar på den slags spørgsmål, og at hun bare i tro måtte tage imod det, han fortalte hende. Babet greb ind. Senere skrev Sophie: ”Jeg er i min inderste sjæl overbevist om, at Herr Wagner var et fæhoved.” Hun tilføjede: ”Hele mit liv har jeg haft denne tilbøjelighed til kun at give efter for mildhed og fornuft - og modstå ethvert pres.”

Imidlertid kunne intet, hverken mildhed eller pres, hjælpe hendes musiklærer, Herr Röllig, i hans opgave. ”Han medbragte altid en skabning, som brølede med sin basstemme,” skrev hun senere til sin ven Friedrich Melchior Grimm. ”Han fik ham til at synge på mit værelse. Jeg lyttede til ham og sagde til mig selv: ’Han brøler som en tyr’, men Herr Röllig var ude af sig selv af glæde, hver gang hans basrøst var i aktion.” Hun overvandt aldrig sin manglende evne til at værdsætte harmoni. ”Jeg længes efter at høre og nyde musik,” skrev Sophie senere i sine Erindringer, ”men mine forsøg er forgæves. Det er larm for mine ører og kun det.”

Babet Cardels undervisningsmetoder gjorde et dybt indtryk på kejserinde Katarina, og mange år senere udøste hun sin taknemlighed: ”Hun havde en ædel sjæl, et kultiveret sind, et hjerte af guld; hun var tålmodig, blid, munter, retfærdig, konsekvent - kort sagt den type guvernante, man kunne ønske for ethvert barn.” Til Voltaire skrev hun, at hun var ”elev af mademoiselle Cardel”. Og i 1776, da hun var 47 år, skrev hun til Grimm:

Man kan ikke altid vide, hvad børn tænker. Børn er svære at forstå, især når de gennem omhyggelig træning er blevet vant til at adlyde, og erfaringen har gjort dem forsigtige i samtalen med deres lærere. Ville De ikke heraf udlede den fine leveregel, at man ikke bør skælde børn for meget ud, men gøre dem tillidsfulde, så de ikke skjuler deres dumheder for os?

Jo mere selvstændighed Sophie udviste, des mere gjorde hun sin moder bekymret. Johanna blev enig med sig selv om, at pigen var arrogant og oprørsk; disse egenskaber måtte ryddes af vejen, inden hendes datter kunne udbydes i ægteskab. Da ægteskabet var en mindre betydningsfuld prinsesses eneste mulige skæbne, var Johanna fast besluttet på at ”drive hovmodets djævel ud af hende”. Hun lod gentagne gange sin datter vide, at hun både var grim og uforskammet. Det blev Sophie forbudt at sige noget, medmindre nogen tiltalte hende, og hun havde heller ikke lov til at give udtryk for sin mening over for voksne; hun måtte knæle foran alle besøgende kvinder af en vis rang og kysse deres kjolesøm. Sophie adlød. Trods manglen på kærlighed og anerkendelse opretholdt hun ikke desto mindre en respektfuld opførsel over for sin moder, forholdt sig tavs, undergav sig Johannas befalinger og bed sine egne holdninger i sig. Senere blev det at skjule sin stolthed bag ydmyghed til en bevidst og nyttig taktik, som Sophie - som nu havde fået navnet Katarina - benyttede sig af, når hun stod over for kriser og farer. Når hun blev truet, trak hun om sig en kappe af sagtmodighed, ærbødighed og midlertidig underkastelse. Heri havde hun også et forbillede i Babet Cardel: En kvinde, der var adelig af fødsel, som accepterede sin ringere stilling som guvernante, men alligevel havde held til at bevare en selvrespekt, værdighed og stolthed, der i Sophies øjne hævede hende over Sophies egen moder.

Udadtil var Sophie i disse år et muntert barn. Det udsprang til dels af hendes sprudlende nysgerrighed og til dels af hendes blotte fysiske energi. Hun havde brug for at bevæge sig meget. Spadsereture i parken sammen med Babet Cardel var ikke nok, og hendes forældre gav hende lov til at lege med byens børn. Sophie tog let kommandoen over disse små grupper af drenge og piger, ikke blot fordi hun var prinsesse, men fordi hun var en naturlig leder, og hendes fantasi udtænkte de lege, som alle godt kunne lide at lege.

Langt om længe blev Christian August forfremmet fra garnisonskomman-dør til guvernør af byen Stettin, en forfremmelse, der gav ham ret til at flytte sin familie ind i en fløj af granitslottet på torvet midt i byen. For Johanna gjorde flytningen til slottet ikke situationen bedre. Hun var stadig ulykkelig, kunne stadig ikke forsone sig med den situation, livet havde sat hende i. Hun havde giftet sig under sin stand, og i stedet for det glamourøse liv, hun havde drømt om, var hun nu blot en provinsfrue i en garnisonsby. Yderligere to børn var fulgt i kølvandet på de første to - endnu en søn og endnu en datter - men de gjorde hende ikke mere lykkelig.

I sin længsel efter at komme væk rettede hun opmærksomheden mod de fornemme forbindelser, som hun stadig havde. Af fødsel tilhørte Johanna en af Tysklands store familier, hertugslægten af Holstein-Gottorp, og hun vedblev med at være overbevist om, at hun ved hjælp af sin families rang, sin dygtighed, sin charme og livlighed stadig kunne skabe sig en bedre plads i verden. Hun begyndte at bruge tid på at dyrke sine slægtninge ved at skrive mange breve og besøge dem regelmæssigt. Hun tog ofte til sin barndoms strålende hof, Braunschweig, hvor der hang malerier af Rembrandt og van Dyck på væggene. Hvert år i februar, når det var karnevals-tid, besøgte hun Berlin for at gøre kongen af Preussen sin opvartning. Hun havde en passion for intriger, og med sin placering i det kedelige Stettin følte hun sig tiltrukket af sladderintrigerne ved selv små, ubetydelige tyske hoffer, hvor hun mente, at hun kunne brillere. Men på en eller anden måde var Johanna, overalt hvor hun drog hen, altid smerteligt bevidst om, at hun ikke var andet end en fattig slægtning, en pige af god familie, som havde gjort et uheldigt parti.

Da Sophie var otte år, begyndte Johanna at tage hende med på disse rejser. At arrangere et ægteskab var en pligt, Johanna havde tænkt sig at opfylde, og det kunne ikke gøre skade selv på et tidligt tidspunkt at lade samfundet vide, at en tilgængelig lille prinsesse voksede op i Stettin og var til rådighed. Og ægteskab var virkelig et af de store samtaleemner, når moder og datter var ude på disse rundrejser. Da Sophie var ti år gammel, var det almindeligt blandt hendes tanter og onkler at tale om denne eller hin potentielle ægtemand. Sophie protesterede aldrig mod at rejse sammen med sin moder og familie; faktisk nød hun det. Efterhånden som hun blev ældre, var hun ikke bare udmærket klar over formålet med deres besøg; hun gik også ind for det af hele sit hjerte. Ikke alene var ægteskabet den bedste måde at slippe væk fra hendes moder og familie på; Sophie var også blevet præsenteret for et skræmmende alternativ. Dette var hendes ugifte tanters situation, overflødige døtre fra den nordtyske lavadel, som var gemt væk i de fjerneste fløje af familiens slotte eller permanent opstal-det i fjerntliggende protestantiske klostre. Sophie huskede, at hun havde besøgt en af disse uheldige kvinder, en af hendes moders ældre søstre, som ejede seksten små hunde, der alle sammen sov, spiste og forrettede deres naturlige nødtørft i samme værelse som deres ejerinde. ”Der boede desuden et stort antal papegøjer i det samme værelse,” skrev Sophie. ”Man kan forestille sig den odør, der var derinde.”

Trods Sophies eget ønske om at gifte sig forekom hendes chancer for at gøre et rigtig godt parti minimale. Hvert år var der en ny høst af unge europæiske prinsesser, der kunne udgøre et passende parti, og de fleste af dem havde langt mere at tilbyde de førende kongelige og adelige familier, end en forbindelse med den ubetydelige lille Zerbst-slægt ville. Sophie var heller ikke rent fysisk et specielt tiltrækkende barn. Som tiårig havde hun et kedeligt ansigt med en tynd, spids hage, som Babet Cardel havde rådet hende til at holde omhyggeligt trukket ind. Sophie forstod godt de problemer, hendes udseende voldte. Senere skrev hun:

Jeg ved ikke, om jeg virkelig var grim som barn, men jeg husker udmærket, at jeg ofte fik at vide, at jeg var det, og at jeg derfor måtte bestræbe mig på at udvise indre dyder og intelligens. Op til fjorten-femtenårsalderen var jeg fast overbevist om min afskyelighed og var derfor mere optaget af at arbejde på de indre værdier og mindre opmærksom på mit udseende. Jeg har set et portræt af mig selv, der blev malet, da jeg var ti år gammel, og det er bestemt meget grimt. Hvis det virkelig lignede mig, var det den rene sandhed, de fortalte mig.

Og således gik det til, at Sophie, trods middelmådige chancer og et jævnt udseende, rejste rundt i Nordtyskland i hælene på sin moder. På disse rejser tilføjede hun nye områder til sin uddannelse. Ved at lytte til de voksnes sladder lærte hun slægtsforbindelser i de fleste af de kongelige familier i Europa at kende. Ét besøg var af særlig interesse. I 1739 blev Johannas broder, Adolf Friedrich, fyrstebiskoppen af Lübeck, udnævnt til værge for den unge hertug af Holstein, den elleveårige Karl Peter Ulrich, som netop var blevet forældreløs. Det var en dreng med usædvanligt gode forbindelser, som antageligt havde en gylden fremtid i vente. Han var det eneste efterlevende barnebarn af Peter den Store af Rusland, og han stod også først i rækken som arving til Sveriges trone. Han var et år ældre end Sophie og var en fjern fætter på hendes mødrene side. Da han blev hendes broders myndling, spildte Johanna ikke tiden, men tog straks Sophie med på et besøg hos fyrstebiskoppen. I sine Erindringer beskrev Sophie (der da var blevet til Katarina) Peter Ulrich som ”behagelig og velopdragen, om end hans smag for drikkeri allerede var udtalt”. Denne beskrivelse af den elleveårige forældreløse dreng var langtfra fuldstændig. I virkeligheden var Peter Ulrich lille, sart og svagelig, havde udstående øjne, ingen hage og tyndt, blondt hår, der hang ned til hans skuldre. Følelsesmæssigt såvel som fysisk var han underudviklet. Han var genert og ensom, levede omgivet af tutorer og indpiskere, havde ingen kontakt med nogen på sin egen alder, læste aldrig og var grådig ved måltiderne. Men som enhver anden moder til en snart giftefærdig datter holdt Johanna øje med hver eneste af hans bevægelser, og hendes hjerte svulmede, når hun så sin egen tiårige Sophie tale med ham. Bagefter så Sophie sin moder og sine mostre hviske sammen. På trods af sin unge alder vidste hun, at de drøftede muligheden for et giftermål mellem hende selv og denne underlige dreng. Hun havde ikke noget imod dette; hun var allerede selv begyndt at lade fantasien vandre:

Jeg vidste, at han en dag ville blive konge af Sverige, og selv om jeg stadig var et barn, var dronningetitlen som sød musik i mine ører. Fra det tidspunkt af drillede mine omgivelser mig med ham, og lidt efter lidt vænnede jeg mig til tanken om, at jeg skulle være hans hustru.

Imidlertid var Sophies udseende begyndt at bedre sig. Som trettenårig var hun slank; hendes hår var silkeblødt og mørkt kastanjefarvet; hun havde en høj pande, strålende klare, mørkeblå øjne og fyldige læber formet som en rosenknop. Hendes spidse hage var nu blevet mindre fremtrædende. Hendes andre egenskaber var begyndt at tiltrække sig opmærksomhed; hun var intelligent og kvik i replikken. Ikke alle opfattede hende som ubetydelig. En svensk diplomat, grev Henning Gyllenborg, som traf Sophie i hendes bedstemoders hus i Hamborg, blev imponeret over hendes intelligens og sagde i Sophies påhør til Johanna: ”Madame, De kender ikke barnet. Jeg forsikrer Dem, at hun har mere forstand og karakter, end De tilskriver hende. Jeg bønfalder Dem derfor om at give Deres datter mere opmærksomhed, for hun fortjener det i enhver henseende.” Dette gjorde ikke indtryk på Johanna, men Sophie glemte aldrig disse ord.

Hun var ved at finde ud af, hvordan hun skulle få folk til at synes godt om sig, og da hun først havde lært kunsten, praktiserede hun den på strålende vis. Det havde intet at gøre med at opføre sig forførende. Sophie - senere Katarina - var aldrig koket; det var ikke seksuel interesse, hun ønskede at vække, men varm, indfølende forståelse som den, grev Gyllen-borg havde vist hende. For at fremkalde disse reaktioner hos andre brugte hun midler så konventionelle og beskedne, at de syntes næsten sublime. Hun blev klar over, at folk foretrak at tale frem for at lytte og at tale om sig selv frem for noget andet. I denne henseende havde hendes moder, som var patetisk ivrig efter at blive betragtet som betydningsfuld, givet hende et tydeligt eksempel på, hvordan man ikke skulle opføre sig.

Andre følelser begyndte også at vågne i hende. Sophie var ved at opdage sensualiteten. Som tretten-fjortenårig gik hun ofte til sit værelse om natten, stadig rastløs af nervøs energi. I et forsøg på at få afløb for denne energi satte hun sig op i sengen, placerede en hård pude mellem benene og ”galopperede, til jeg var fuldstændig udmattet” på en fantasihest. Når stuepigerne uden for hendes værelse kom for at undersøge, hvad det var for lyde, de kunne høre, lå hun stille og lod, som om hun sov. ”Jeg blev aldrig taget på fersk gerning,” skrev hun. Der var en grund til den jernhårde selvkontrol, hun udviste offentligt. Sophie havde én enkelt altoverskyggende længsel: at slippe væk fra sin moder. For at opnå det måtte hun gifte sig - og ikke gifte sig med hvem som helst, men med en mand, der ville hæve hende mest muligt over Johanna i rang.

Hun bukkede imidlertid under for en enkelt ungdommelig forelskelse. Som fjortenårig flirtede hun kortvarigt med en smuk, ung onkel, hendes moders yngre broder, Georg Ludwig. Denne pomadiserede løjtnant i ky-rasserkorpset, som var ti år ældre end Sophie, blev tiltrukket af sin blomstrende nieces friske uskyldighed og begyndte at gøre kur til hende. Sophie beskrev forløbet i denne lille romance, der endte med, at hendes onkel Georg pludselig bad hende gifte sig med ham. Hun blev ganske lamslået. ”Jeg vidste intet om kærlighed og havde aldrig forbundet det med ham.” Hun var smigret, men tøvede - denne mand var jo hendes moders broder. ”Det vil ikke være mine forældres ønske,” sagde hun. Georg Ludwig påpegede, at deres familieskab ikke ville være nogen hindring; ægteskaber af denne art forekom ofte i Europas aristokratiske familier. Sophie var forvirret og gav onkel Georg lov til at fortsætte sit bejleri. ”Han så virkelig godt ud på det tidspunkt, havde smukke øjne og kendte min personlighed. Jeg havde vænnet mig til ham. Jeg begyndte at føle mig tiltrukket af ham og undgik ham på ingen måde.” Til sidst accepterede hun tøvende sin onkels frieri, hvis ”min fader og moder giver deres accept. På det tidspunkt overgav min onkel sig helt og holdent til sin lidenskab, som var ekstrem. Han greb enhver lejlighed til at omfavne mig, og han sørgede med dygtighed for, at disse lejligheder opstod, men bortset fra nogle få kys var det alt sammen ganske uskyldigt.”

Var Sophie virkelig parat til at tilsidesætte sine ambitioner om at blive dronning for at blive sin egen moders svigerinde? Et kort øjeblik vaklede hun. Måske ville hun have givet efter, have ladet Georg Ludwig få sin vilje og have giftet sig med ham. Men før der var truffet noget endegyldigt valg, kom der et brev fra Skt. Petersborg.

2

Kaldt til Rusland

Brevet fra Rusland var en komplet overraskelse; men det rummede et budskab, som Johanna havde drømt om og håbet på. Mens den ambitiøse moder paraderede sin datter ved Nordtysklands mindre betydningsfulde hoffer, havde hun forsøgt at udnytte en forbindelse, der gik højere. Der var en historisk forbindelse mellem Johannas slægtninge i huset Holstein og Romanov-dynastiet i det russiske kejserrige. I december 1741, da Sophie var tolv, havde Elisabeth, Peter den Stores yngste datter, erobret den russiske trone ved et statskup foretaget midt om natten. Den nye kejserinde havde på flere måder stærke bånd til huset Holstein. For det første gennem Elisabeths elskede storesøster Anne, Peter den Stores ældste datter, som havde giftet sig med Johannas fætter Karl Friedrich, hertug af Holstein. Frugten af dette ægteskab var den triste lille Peter Ulrich; tre måneder efter at barnet var født, døde Anne.

Elisabeth havde et endnu tættere personligt bånd til huset Holstein. Som syttenårig var hun blevet trolovet med Johannas storebroder, Karl August. I 1726 var denne hertug af Holstein rejst til Skt. Petersborg for at blive gift, men nogle få uger før brylluppet var den kommende brudgom blevet smittet med kopper i den russiske hovedstad og var død der. Elisabeth sad tilbage med en sorg, hun aldrig helt kom sig over, og derefter betragtede hun næsten huset Holstein som en del af sin egen familie.

Da der nu kom nyt om, at denne samme Elisabeth pludselig havde overtaget den russiske trone, skrev Johanna straks for at lykønske den nye kejserinde, som på et tidspunkt havde været lige ved at blive hendes svigerinde. Elisabeths svar var imødekommende og kærligt. Forholdet fortsatte med at blomstre. Johanna var i besiddelse af et portræt af Elisabeths afdøde søster, Anne, som kejserinden gerne ville have. Da Elisabeth skrev til sin ”kære niece” og spurgte, om billedet kunne blive sendt tilbage til Rusland, var Johanna jublende glad for at kunne gøre hende den tjeneste. Kort efter ankom en sekretær fra den russiske ambassade i Berlin til Stettin med en gave til Johanna: et miniatureportræt af Elisabeth i en prægtig diamantramme, som var 18.000 rubler værd.

Fast besluttet på at styrke denne lovende forbindelse tog Johanna sin datter med til Berlin, hvor den preussiske hofmaler Antoine Pesne malede et portræt af Sophie, der skulle sendes som gave til kejserinden. Portrættet var ikke noget særligt. Motiverne på de fleste af Pesnes malerier endte med at se næsten ens ud på hans lærreder, og hans portræt af Sophie blev til et generisk portræt af en nydelig ung dame fra det 18. århundrede. Men da portrættet var blevet sendt til Skt. Petersborg, kom det ønskede svar ikke desto mindre tilbage: ”Kejserinden er fortryllet af den unge prinsesses ud-tryksfulde træk.”

Derefter overså Johanna ingen mulighed for at smede nye forbindelser i denne familiekæde. I slutningen af 1742 fødte hun endnu en datter, Sophies eneste søster. Så snart barnets køn var konstateret, skrev Johanna til kejserinden og fortalte, at barnet skulle døbes Elisabeth; hun bad Hendes Majestæt indvillige i at blive barnets gudmoder. Elisabeth indvilligede heri, og snart modtog man i Stettin endnu et portræt af kejserinden, atter indrammet af diamanter.

I mellemtiden fandt en anden række begivenheder sted, som var til gavn for Johanna. I januar 1742 forsvandt den unge Peter Ulrich af Holstein, den forældreløse dreng, som Sophie havde mødt tre år før, pludselig fra Kiel for at dukke op igen i Skt. Petersborg, hvor han blev adopteret af sin tante Elisabeth og udråbt til arving til den russiske trone. Denne dreng, som nu var kommende kejser af Rusland, var Johannas grandnevø (og således også i familie med Sophie). I 1743 fik Johanna endnu en vidunderlig overraskelse. Som betingelse for, at Peter Ulrich kunne blive arving til den russiske trone, gav den lille hertug fra Holstein afkald på sit krav på Sveriges krone. Ud fra betingelserne i en pagt, der blev indgået mellem Rusland og Sverige, fik kejserinde Elisabeth lov til at udnævne den person, som skulle erstatte hendes nevø som arving til den svenske trone. Hun valgte Johannas broder, Adolf Friedrich, fyrstebiskop af Lübeck, som havde været Peter Ulrichs værge. Således gik det til, at da alle disse proklamationer, forandringer og udskiftninger var på plads, befandt Johanna sig i midten af et forbløffende lykkehjul. Hun havde mistet en broder på grund af kopper, som skulle have været den nye russiske kejserindes ægtemand, men nu havde hun en grandnevø, som en dag ville blive Ruslands kejser, og en ældre broder, som ville blive konge af Sverige.

Mens hans hustru bejlede til Skt. Petersborg og eskorterede deres datter rundt i Nordtyskland, blev fyrst Christian August, ægtemand og fader, derhjemme. Han var nu over halvtreds og urokkelig i sin disciplinerede, sparsommelige livsstil. Han overlevede en midlertidig lammelse, blev rask og levede længe nok til at se sin egen rang og status blive forbedret. I juli 1742 forfremmede den nye konge af Preussen, Frederik II, ham til feltmarskal i den preussiske hær. I november det samme år lykkedes det fyrsten og hans ældre broder at opnå fælles suverænitet i det lille fyrstendømme Anhalt-Zerbst, en by sydvest for Berlin med middelalderlige mure og tårne, en voldgrav og huse med udsmykkede gavle. Christian August tog sin afsked fra hæren og forlod Stettin for at flytte sin familie til Zerbst og vie sin opmærksomhed til sine tyve tusind undersåtters velfærd. Johanna var forholdsvis tilfreds; nu var hun regerende fyrstinde i en lille - meget lille - suveræn tysk stat. Hun boede i et lille - meget lille - barokpalads. Trods sin korrespondance med en kejserinde og sine besøg hos de velstillede slægtninge bekymrede hun sig dog stadig om, hvorvidt hun gik glip af noget i livet.

Netop da familien den 1. januar 1744 efter en gudstjeneste i slotskapellet havde sat sig til nytårsmiddagen, bragte en kurér et forseglet brev til Johanna. Hun åbnede det øjeblikkeligt. Det var fra Skt. Petersborg og var skrevet af Otto Brümmer, stormarskal ved Peter Ulrichs hof, den unge hertug af Holstein, som nu var arving til den russiske trone. Brümmer skrev:

På Hendes Kejserlige Majestæts [kejserinde Elisabeths] udtrykkelige befaling skal jeg oplyse Madame om, at kejserinden ønsker, at Deres Højhed, ledsaget af prinsessen, Deres ældste datter, skal komme til Rusland snarest muligt og uden at spilde et øjeblik begive Dem til det sted, hvor det kejserlige hof måtte befinde sig. Deres Højhed er for intelligent til ikke at forstå den sande mening af kejserindens utålmodighed efter at se Dem her snarest sammen med Deres datter prinsessen, om hvis yndighed rygtet taler højt. Samtidig har vor enestående monark udtrykkelig givet mig ordre om at oplyse Deres Højhed om, at Hans Højhed fyrsten under ingen omstændigheder skal deltage på rejsen. Hendes Majestæt har meget vigtige grunde til at ønske dette. Et ord fra Deres Højhed vil, formoder jeg, være alt, der er nødvendigt, for at opfylde vor guddommelige kejserindes vilje.

Brümmers brev indeholdt også andre krav. Han bad om, at Johanna skulle rejse inkognito så langt som til Riga ved den russiske grænse, og at hun om muligt skulle holde sin destination hemmelig. Hvis det på en eller anden måde alligevel blev kendt, hvor hun var på vej hen, skulle hun forklare, at pligt og etikette krævede, at hun måtte takke den russiske kejserinde personligt for hendes gavmildhed mod huset Holstein. For at dække Johannas udgifter vedlagde Brümmer en veksel på 10.000 rubler trukket i en bank i Berlin. Brevet specificerede ikke det endelige formål med denne hidkaldelse, men et andet brev, der ankom med en anden kurér blot nogle timer senere, gjorde formålet ganske klart. Dette brev kom fra Frederik II af Preussen og var kun adresseret til Johanna:

Jeg ønsker ikke længere at skjule den kendsgerning, at i tilgift til den respekt, jeg altid har næret for Dem og for Deres datter prinsessen, har jeg altid haft et ønske om at bibringe sidstnævnte en god lykke; og den tanke faldt mig ind, at det måske var muligt at arrangere et ægteskab for hende med hendes slægtning, storfyrst Peter af Rusland.

Brümmers udtrykkelige udelukkelse af fyrst Christian August fra kejserindens invitation og den kendsgerning, at Frederik kun havde adresseret brevet til Johanna, var naturligvis ydmygende for familiens nominelle overhoved. Og formuleringen i begge breve gjorde det klart, at alle involverede lod til at være overbevist om, at hustruen kunne overvinde de indvendinger, hendes stive ægtemand måtte have, ikke blot over for sin udelukkelse fra invitationen, men også over for andre aspekter af dette mulige ægteskab. Disse indvendinger, frygtede de, ville være koncentreret omkring kravet om, at en tysk prinsesse, der giftede sig med en kommende zar, måtte opgive sin protestantiske tro og konvertere til den græsk-ortodokse. Christian Augusts stærke lutheranske tro var velkendt, og alle parter forstod, at han ville modsætte sig, at hans datter skulle tilsidesætte denne.

For Johanna var det en herlig dag. Efter femten års deprimerende ægteskab havde både en kejserinde og en konge stillet hende i udsigt, at alle hendes drømme om spænding og eventyr ville blive realiseret. Hun ville blive en betydningsfuld person, én, der spillede en rolle på verdens scene; alle de hidtil forspildte skatte, som hendes personlighed rummede, skulle komme i brug. Hun var euforisk. Efterhånden som dagene gik, ankom der yderligere beskeder fra Rusland og Berlin til Zerbst, som opfordrede dem til at skynde sig. I Skt. Petersborg fortalte Brümmer, som nu var under konstant pres fra en utålmodig kejserinde Elisabeth, at Johanna havde skrevet, at ”hun blot manglede vinger, ellers ville hun flyve til Rusland”. Og det var næsten sandt; det tog kun Johanna ti dage at forberede rejsen.

Mens Sophies moder nød sine kronede dage, lukkede hendes fader sig inde i sit studerekammer. Den gamle soldat havde altid vidst, hvordan man skulle opføre sig på en slagmark, men han vidste ikke, hvordan han nu skulle opføre sig. Han var stærkt imod at være blevet udelukket fra invitationen, men han ønskede at støtte sin datter. Han afskyede udsigten til, at hun skulle tvinges til at skifte religion, og han var urolig ved tanken om, at hun skulle sendes langt væk fra hjemmet til et land, der var så politisk ustabilt som Rusland. Men trods alle disse bekymringer og forbehold følte den gode, gamle soldat dog i sidste ende, at han ikke havde noget valg; han måtte lytte til sin hustru og adlyde kong Frederik II’s ordrer. Han låste døren til sit studerekammer og begyndte at nedskrive formaninger og advarende råd til sin datter om, hvordan hun skulle opføre sig ved det russiske hof:

Næst efter kejserinden, Hendes Majestæt, skal du først og fremmest respektere storfyrsten [Peter, den kommende ægtemand] som din herre, fader og monark; og desuden må du benytte enhver lejlighed til at vinde hans tillid og kærlighed med omsorg og ømhed. Din herre og hans vilje er at foretrække frem for alverdens fornøjelser og skatte, og du må ikke gøre noget som helst, som han ikke bryder sig om.

I løbet af tre dage kunne Johanna rapportere til Frederik: ”Min mand, fyrsten, har givet udtryk for sit samtykke. Rejsen, som på denne tid af året er yderst farlig, skræmmer mig ikke. Jeg har truffet min beslutning, og jeg er fast overbevist om, at alt sker i overensstemmelse med Forsynets gode vilje.”

Fyrst Christian August var ikke det eneste medlem af Zerbst-familien, hvis rolle i dette enorme foretagende åbenlyst var sekundær. Mens Johanna læste og skrev breve, bestilte og prøvede tøj, blev Sophie ignoreret. Pengene, der var til rådighed, gik til at forbedre hendes moders garderobe; der blev intet tilbage til datteren. Sophies tøj - det, man kunne have betragtet som hendes brudeudstyr - udgjordes af tre gamle kjoler, et dusin chemiser, nogle par strømper og et par lommetørklæder. Hendes brudelinned bestod af et par af hendes moders brugte lagner. Alt i alt fyldte dette udstyr halvdelen af en lille kuffert på den størrelse, som en lokal pige måske ville have med, når hun begav sig til den nærmeste landsby for at blive gift.

Sophie vidste allerede, hvad der foregik. Hun havde fået et glimt af Brümmers brev og så, at det kom fra Rusland. Da hendes moder åbnede det, havde hun læst ordene: ”ledsaget af prinsessen, Deres ældste datter”. Desuden havde hendes moders efterfølgende åndeløse opførsel og hendes forældres hastige tilbagetrækning for at hviske sammen givet hende anledning til at tro, at brevet omhandlede hendes fremtid. Hun vidste, hvor vigtigt det var at blive gift; hun huskede den begejstring, hendes moder havde udvist fire år tidligere, da hun mødte den lille hertug Peter Ulrich; hun vidste, at hendes portræt var blevet sendt til Rusland. Da hun ikke kunne styre sin nysgerrighed længere, konfronterede hun sin moder. Johanna afslørede, hvad der havde stået i brevene, og bekræftede, hvad det betød. ”Hun fortalte mig,” skrev Katarina senere, ”at der også var en betragtelig risiko involveret i betragtning af Ruslands ustabilitet. Jeg svarede, at Gud ville sørge for stabilitet, hvis det var Hans vilje; at jeg havde tilstrækkeligt med mod til at se faren i øjnene, og at mit hjerte fortalte mig, at alt ville blive godt.” Det spørgsmål, der plagede hendes fader - spørgsmålet om, at hun skulle konvertere - bekymrede ikke Sophie. Hendes holdning til religion var, hvad pastor Wagner allerede vidste, pragmatisk.

I løbet af denne uge, som skulle blive deres sidste sammen, fortalte Sophie ikke Babet Cardel om sin forestående afrejse. Hendes forældre havde forbudt hende at nævne det; de bragte det rygte i omløb, at de og deres datter blot ville forlade Zerbst for deres årlige besøg i Berlin. Babet, som kendte sin elev ud og ind, blev klar over, at ingen fortalte hende sandheden. Men hendes elev ville end ikke ved sin tårevædede afsked med sin elskede lærer afsløre sandheden. Og lærer og elev fik aldrig hinanden at se igen.

Den 10. januar 1744 satte moder, fader og datter sig op i en vogn for at køre til Berlin, hvor de skulle møde kong Frederik. Sophie var nu lige så ivrig som sin moder. Det her var den flugt, hun havde drømt om, begyndelsen til hendes opstigning mod en bedre fremtid. Da hun forlod Zerbst for at tage til den preussiske hovedstad, var der ingen ulykkelige scener. Hun kyssede sin niårige broder Friedrich (Wilhelm, den broder, hun hadede, var allerede død på det tidspunkt) og sin nye lillesøster, Elisabeth. Hendes onkel, Georg Ludwig, som hun havde kysset og lovet at gifte sig med, var allerede glemt. Da vognen rullede gennem byporten og ud på landevejen, vendte Sophie sig ikke et øjeblik om for at se sig tilbage. Og i de mere end fem årtier af hendes liv, der endnu lå foran hende, vendte hun aldrig tilbage.

3

Frederik II og rejsen til Rusland

Tre et halvt År før Sophie og hendes forældre besøgte Berlin, stod Europa, da den 28-årige Frederik II besteg den preussiske trone, over for en mand, der var fuld af interessante selvmodsigelser. Den nye monark besad et oplyst sind, rastløs energi, politisk snuhed og en bemærkelsesværdig militær genialitet, om end denne på dette tidspunkt endnu ikke havde afsløret sig. Da denne indadvendte mand, som elskede filosofi, litteratur og kunst, og som også var en hensynsløs udøver af Machiavellis principper for statsmandskunst, kom til magten, pulserede hans lille kongerige allerede af militant energi, parat til at ekspandere og sætte sit præg på Europas historie. Frederik behøvede bare at give marchordren.

Det var ikke det, Europa eller Preussen havde forventet. I sin barndom havde Frederik været en drømmende, skrøbelig dreng, som ofte fik klø af sin fader, kong Friedrich Wilhelm I af Preussen, fordi han ikke var mandig nok. Som ung havde han lange krøller, der hang ned til livet, og klædte sig i broderet fløjl. Han læste franske forfattere, skrev franske digte og spillede kammermusik på violin, cembalo og fløjte. (Fløjten blev en livslang passion; han skrev over hundrede sonater og koncerter for fløjte).

Som 25-årig påtog han sig sin kongelige skæbne og overtog kommandoen over et infanteriregiment. Den 31. maj 1740 blev han Frederik II, konge af Preussen. Han var ikke imponerende af udseende - han var 1,70 meter høj og havde et magert ansigt, høj pande og store, let udstående blå øjne -men det betød ikke noget for nogen og mindst af alt på det tidspunkt for Frederik. Han havde ikke tid til stads og pjat; der blev ikke afholdt nogen formel kroningsceremoni. Et halvt år senere kastede Frederik pludselig sit rige ud i en krig.

Det Preussen, Frederik arvede, var en lille stat med en begrænset befolkning og få naturlige ressourcer, spredt i usammenhængende småområ-der fra Rhinen til Østersøen. I midten lå kurfyrstendømmet Brandenburg, hvis hovedstad var Berlin. Mod øst lå Østpreussen, adskilt fra Brandenburg af en stribe jord, der tilhørte kongeriget Polen. Mod vest lå et antal separate enklaver ved Rhinen, i Westfalen, i Ostfriesland og ved Nordsøen. Men selv om mangel på territorial sammenhæng var en af nationens svagheder, havde Frederik også et vigtigt redskab, der udgjorde en styrke. Den preussiske hær var, mand for mand, den bedste i Europa: 83.000 veltræ-nede, professionelle soldater, et effektivt officerskorps og våbenlagre, som var fyldt med moderne våben. Det var Frederiks hensigt at bruge Preussens formidable militære styrke til at gøre noget ved sit lands geografiske svagheder.

Det fik han snart lejlighed til. Den 20. oktober 1740, fem måneder efter at Frederik besteg den preussiske trone, døde den hellige tysk-romerske kejser, Karl VI af Østrig, pludseligt. Karl, som var den sidste mandlige Habsburger i arvefølgen, blev overlevet af to døtre, og den ældste, den 23-årige Maria Theresia, besteg den østrigske trone. Frederik så en chance og sammenkaldte straks sine generaler. Den 28. oktober havde han besluttet at indtage provinsen Schlesien, en af Habsburg-familiens rigeste besiddelser. Hans argumenter var pragmatiske: Hans egen hær var parat, mens Østrig virkede svagt, forarmet og uden leder. Frederik skubbede andre overvejelser til side; den kendsgerning, at han højtideligt havde svoret at anerkende Maria Theresias ret til alle de habsburgske områder, holdt ham ikke tilbage. Senere indrømmede han åbent i sin Histoire de Mon Temps, at ”ambitioner, muligheden for vinding, ønsket om at skabe mig et ry -disse faktorer var afgørende, og således blev krig uundgåelig.” Han valgte Schlesien, fordi det lå lige ved siden af, og fordi dets landbrugsmæssige og industrielle rigdomme og dets overvejende protestantiske befolkning ville være en betragtelig styrkelse af hans lille kongerige.

Den 16. december førte Frederik, i en isnende koldregn, der gennemblødte alt, 32.000 soldater over grænsen til Schlesien. Han mødte på det nærmeste ingen modstand; felttoget var snarere en besættelse end en invasion. Ved slutningen af januar var Frederik tilbage i Berlin. Men da den unge konge havde foretaget sine beregninger før krigen, var der én vigtig oplysning, som han ikke havde været i besiddelse af: Han kendte ikke til karakterstyrken hos den kvinde, han nu havde gjort til sin fjende. Maria Theresia, ærkehertuginde af Østrig og dronning af Ungarn, var i besiddelse af en bedragerisk, dukkeagtig skønhed med blå øjne og gyldent hår. Under pres formåede hun at virke usædvanlig rolig, hvilket fik nogle iagttagere til at konkludere, at hun var ubegavet. De tog fejl. Hun havde intelligens, mod og stædighed. Da Frederik angreb og indtog Schlesien, var alle i Wien lammede - undtagen Maria Theresia. Skønt hun var højgravid, reagerede hun med en rasende energi. Hun skaffede penge, mobiliserede tropper og opmuntrede sine undersåtter - og fødte i mellemtiden den senere kejser Joseph II. Frederik blev overrasket over denne uerfarne unge kvindes stædige modvilje mod at overgive den provins, han havde stjålet fra hende. Han blev endnu mere overrasket, da en østrigsk hær i april krydsede de bøhmiske bjerge og atter drog ind i Schlesien. Preusserne slog østrigerne endnu en gang, og i den midlertidige fredsperiode, der fulgte, beholdt Frederik Schlesien, med dets 36.000 kvadratkilometer frugtbar landbrugsjord, dets rigdom af kulminer, dets velhavende byer og en befolkning på halvanden million mennesker, hvoraf de fleste var tyske protestanter. Når disse blev lagt til det antal undersåtter, Frederik havde arvet efter sin fader, kom Preussen nu op på en befolkning på fire millioner. Men dette bytte havde sin pris. Maria Theresia betragtede sin habsburgske arv som noget helligt, hun havde fået betroet. Det Frederiks aggressive krig afstedkom, var hendes livslange had til ham og et preussisk-østrigsk fjendskab, som varede et helt århundrede.

Trods sin sejr i Schlesien befandt Frederik sig i en farlig position. Preussen var stadig et lille land, dets territorier lå stadig spredt, og dets voksende styrke gjorde landets stærke naboer urolige. To store imperier, hver især større og potentielt stærkere end Preussen, var dets mulige fjender. Det ene udgjordes af Østrig under en forbitret Maria Theresia. Det andet var Rusland, det enorme, vidtstrakte imperium, der lå på Preussens nordlige og østlige side, regeret af den nyligt kronede kejserinde Elisabeth. I denne situation var intet af større vigtighed for Frederik end Ruslands venskab eller i hvert fald dets neutralitet. Han huskede, at hans fader på sit dødsleje havde lært ham en forsigtighedsregel: At der altid ville være mere at tabe end at vinde ved at gå i krig med Rusland. Og på dette tidspunkt kunne Frederik ikke være sikker på, hvad kejserinde Elisabeth ville gøre.

Umiddelbart efter at have opnået tronen havde kejserinden placeret en mand i spidsen for sine politiske affærer, som hadede Preussen - hendes nye vicekansler, grev Aleksej Bestuzjev-Rjumin. Bestuzjevs livslange ambition var at skabe en alliance, som knyttede Rusland sammen med sømagterne England og Holland og med de centraleuropæiske fastlandsmagter Østrig og Sachsen-Polen. Frederik var bevidst om Bestuzjevs synspunkter og mente, at det kun var vicekansleren, der stod i vejen for et diplomatisk arrangement mellem ham selv og kejserinden. Det forekom ham derfor tvingende nødvendigt, at denne hindring blev fjernet.

Nogle af disse diplomatiske forviklinger kunne, regnede Frederik med, måske glattes ud, hvis han involverede sig i den russiske kejserindes søgen efter en brud til hendes femtenårige nevø og arving. Mere end et år tidligere havde den preussiske gesandt i Skt. Petersborg rapporteret, at Bestuzjev forsøgte at presse Elisabeth til at vælge en datter af August III, kurfyrste af Sachsen og konge af Polen. Et sådant ægteskab kunne, hvis det fandt sted, blive et afgørende element i vicekanslerens politik med henblik på at danne en alliance mod Preussen. Frederik var fast besluttet på at forhindre dette saksiske ægteskab. For at gøre det havde han brug for en tysk prinsesse fra en rimelig fornem slægt. Kejserinde Elisabeths valg af Sophie, den bekvemmelige lille bonde i skakspillet fra Anhalt-Zerbst, passede Frederik fantastisk godt.

Da det blev nytårsdag i 1744, var det blevet høje tid at få disse forhandlinger på plads. Når man i Brümmers første brev til Johanna lagde vægt på, at rejsen blev foretaget hurtigt og i hemmelighed, hvilket blev gentaget i Frederiks brev, skyldtes det, at Bestuzjev fortsat pressede kejserinden for at vælge den polsk-saksiske Marianne. Nu hvor Elisabeth havde valgt Sophie, ville både hun og Frederik have de to holstenske prinsesser til Skt. Petersborg så hurtigt som muligt. For Frederik var det af afgørende vigtighed, at kejserinden ikke fik tid til at skifte mening.

Frederik II var ivrig efter at se den lille prinsesse fra Zerbst for selv at vurdere, hvordan hun ville blive modtaget i Skt. Petersborg. Da de ankom til Berlin, skyndte Johanna sig imidlertid - enten fordi hun frygtede, at Sophie måske ikke ville kunne leve op til kongens forventninger, eller fordi hun simpelthen ikke kunne forestille sig, at Frederik ville være mere interesseret i hendes datter end i hende selv - at præsentere sig ved hoffet - alene. Da Frederik spurgte efter Sophie, sagde Johanna, at hendes datter var syg. Den næste dag kom hun med samme undskyldning, men da hun blev presset, sagde hun, at hendes datter ikke kunne vise sig ved hoffet, fordi hun ikke havde medbragt nogen robe til det. Frederik var ved at miste tålmodigheden og gav ordre til, at man skulle finde en kjole til hende, som tilhørte en af hans søstre, og at Sophie skulle fremvises med det samme.

Da Sophie endelig viste sig for ham, så Frederik en pige, der hverken var grim eller smuk, i en kjole, der ikke passede, uden smykker og med upudret hår. Sophies generthed blev til overraskelse, da hun fandt ud af, at hun selv - men hverken hendes moder eller hendes fader - skulle sidde ved kongens bord. Overraskelse blev til forbløffelse, da hun rent faktisk kom til at sidde ved siden af selveste monarken. Frederik bestræbte sig på at få den nervøse pige til at slappe af. Han talte til hende, skrev hun senere, om ”opera, skuespil, poesi, dans, og jeg ved ikke hvad, men i hvert fald tusind ting, som man normalt ikke taler om for at underholde en pige på fjorten.” Lidt efter lidt fik Sophie mere selvtillid, og det lykkedes hende at svare intelligent og, skrev hun stolt senere, ”hele selskabet stirrede forbløffet over at se kongen fordybet i samtale med et barn.” Frederik var godt tilfreds med hende; da han bad hende række en skål med syltetøj til en anden gæst, smilede han og sagde til denne person: ”Tag imod denne gave fra den yndige graties hånd.” For Sophie var aftenen en triumf. Og det var ikke bare, fordi Frederik tålmodigt bar over med sin unge borddame; til kejserinde Elisabeth skrev han: ”Den lille prinsesse fra Zerbst kombinerer den munterhed og spontanitet, der naturligt hører til hendes alder, med en intelligens og et vid, der er overraskende hos én, der er så ung.” Sophie var på det tidspunkt kun en lille bonde i det politiske skakspil; men en dag, vidste han, ville hun måske komme til at spille en større rolle. Hun var fjorten år, og han var 32 år, og dette var disse to usædvanlige monarkers første og eneste møde. De skulle begge senere blive forlenet tilnavnet ”Den Store”. Og de skulle begge i flere årtier komme til at dominere Central- og Østeuropas historie.

Trods den offentlige opmærksomhed, Frederik viste Sophie, var det hendes moder, kongen havde private anliggender med. Det var Frederiks plan, at Johanna i Skt. Petersborg skulle blive en uofficiel diplomatisk agent for Preussen. Således ville Johanna, bortset fra den langsigtede fordel ved at lade Sophie gifte sig med arvingen til den russiske trone, blive i stand til at udøve en indflydelse på Preussens vegne. Han forklarede hende om Bestuzjev og hans hensigter. Han understregede, at som en svoren fjende af Preussen ville vicekansleren gøre alt, der stod i hans magt, for at forhindre Sophies ægteskab. Om ikke af andre grunde var det, insisterede kongen, i Johannas interesse at gøre alt, hvad hun kunne, for at underminere Bestuzjevs position.

Det var ikke vanskeligt for Frederik at fyre op under Johannas entusiasme. Den hemmelige mission, hun fik betroet, frydede hende. Hun skulle ikke længere rejse til Rusland som en person af sekundær betydning, sin datters chaperone, men som den centrale skikkelse i et stort diplomatisk projekt: at vælte en kejserlig kansler. Johanna lod sig rive med og mistede situationsfornemmelsen. Hun glemte sin ofte proklamerede taknemlighed og troskab mod Elisabeth, glemte sin alvorlige, provinsielle mands råd om, at hun ikke skulle blande sig i politik, og glemte, at det egentlige formål med hendes rejse var at ledsage datteren til Rusland.

Fredag den 16. januar forlod Sophie Berlin sammen med sin moder og fader i en lille procession med fire hestevogne. I overensstemmelse med Brümmers instrukser blev den lille gruppe, der var på vej til Rusland, begrænset i antal: de to prinsesser, en officer, en hofdame, to tjenestepiger, en kammertjener og en kok. Det var blevet arrangeret, at Johanna rejste under det falske navn grevinde Reinbeck. Firs kilometer øst for Berlin, ved Schwest ved floden Oder, sagde fyrst Christian August farvel til sin datter. De græd begge ved afskeden; de var ikke klar over, at de aldrig skulle se hinanden igen. Selv om Sophies følelser over for sin fader blev udtrykt i formelle vendinger, skinner de igennem i et brev, hun to uger senere skrev fra Königsberg. Hun afgiver et løfte, som hun ved, vil gøre ham glad: At hun vil forsøge at opfylde hans ønske om, at hun vedbliver med at være lutheraner.

Min Herre, jeg beder Dem stole på, at Deres råd og formaninger for altid vil være indgraveret i mit hjerte, ligesom den hellige tros frø vil være det i min sjæl, som jeg beder Gud om at give al den styrke, den får brug for til at bære mig igennem de fristelser, jeg forventer at blive udsat for ... Jeg håber at have den trøst at være værdig til det, og jeg håber også at vedblive med at få godt nyt om min kære Papa, og jeg er, så længe jeg lever og på urokkelig vis, min Herre, Deres Højheds ydmygeste, mest lydige, trofaste datter og tjenerinde, Sophie.

På vej mod et ukendt land på grund af en kejserindes sentimentalitet, en moders ambitioner og kongen af Preussens intriger blev en ung pige her kastet ud på et stort eventyr. Og da først hendes bedrøvelse over at måtte tage afsked med faderen havde fortaget sig, blev Sophie fyldt af spænding. Hun frygtede overhovedet ikke for den lange rejse eller problemerne ved at gifte sig med en ung mand, som hun kun kortvarigt havde mødt fire år tidligere. Om hendes fremtidige mand blev betragtet som uvidende og egenrådig, om hans helbred var skrøbeligt, om han befandt sig elendigt i Rusland - intet af dette betød noget for Sophie. Peter Ulrich var ikke grunden til, at hun rejste til Rusland. Den sande grund var Rusland selv og den korte afstand til Peter den Stores trone.

Om sommeren var landevejene fra Berlin til Skt. Petersborg så primitive, at de fleste rejsende valgte at tage søvejen; om vinteren var der ingen, der benyttede vejene, ud over diplomatiske kurerer og postbude i haste-ærinder. På grund af kejserindens krav om, at det skulle gå hurtigt, havde Johanna intet valg. Selv om det allerede var midt i januar, var der ikke faldet sne, og slæder, der var lavet til at glide hen over en hård overflade af sne, kunne ikke bruges. I stedet rumlede de rejsende dag efter dag af sted i tunge vogne, som skrumlede og hoppede hen over frosne hjulspor, mens en iskold vind, der kom piskende ind fra Østersøen, fløjtede gennem sprækker i dørene og siderne. Inden i en af vognene sad moder og datter og trykkede sig ind mod hinanden, pakket ind i tykke frakker, med strikkede huer trukket ned over deres kinder og næser. Ofte var Sophies fødder så følelsesløse af kulde, at hun måtte bæres fra vognen, når de gjorde holdt for at tage et hvil.

Frederik havde givet ordre til, at man skulle gøre alt, hvad der var muligt, for at gøre ”grevinde Reinbecks” og hendes datters rejse så behagelig som mulig, og i de tyske byer Danzig og Königsberg gav hans ordrer anledning til en betydelig komfort. Efter en dag med knirkende hjul og smældende piske over hestenes rygge blev de rejsende mødt med varme værelser, kander med varm chokolade og middage med stegt fjerkræ. Længere mod øst langs den iskolde landevej fandt de kun primitive poststationer, som blot havde én eneste, kæmpestor kakkelovn i stuen midt i huset. ”Værelserne var uopvarmede og iskolde,” skrev Johanna til sin mand, ”og vi måtte søge tilflugt i postmesterens eget værelse, der ikke adskilte sig meget fra en svinesti ... Han selv, hans kone, vagthunden og et par børn, alle lå de oven i hinanden som kålhoveder og roer ... Jeg fik en bænk bragt derind til mig selv og lagde mig midt i rummet.” Hvor Sophie sov, nævnte Johanna intet om.

Faktisk så Sophie, som var en sund og nysgerrig pige, det hele som en del af sit store eventyr. Mens de rejste gennem Kurland (beliggende i det nuværende Letland), så Sophie den store komet fra 1744 gløde hen over den mørke nattehimmel. ”Jeg havde aldrig set noget så storslået,” skrev hun i sine Erindringer. ”Den syntes at være meget tæt på jorden.” På en del af rejsen blev hun syg. ”I disse sidste dage havde jeg lidt mavebesvær, fordi jeg havde drukket al den øl, jeg kunne finde,” skrev hun til sin fader. ”Kære Mama har nu sat en stopper for det, og jeg er rask igen.”

Kulden blev værre, men det sneede stadig ikke. Fra morgen til aften raslede de hen over de frosne hjulspor. Efter Memel var der ikke flere poststationer, og de måtte leje friske heste hos de lokale bønder. Den 6. februar nåede de Mitau ved grænsen mellem det polske Litauen og det russiske imperium. Her blev de mødt af en russisk oberst, øverstbefalende for grænsegarnisonen. Længere nede ad vejen blev de modtaget af fyrst Semjon Narysjkin, en kammerherre ved hoffet og tidligere russisk gesandt i London, som officielt bød dem velkommen på vegne af kejserinden. Han overrakte Johanna et brev fra Brümmer, hvori denne formanede hende til ikke at glemme, når hun blev præsenteret for kejserinden, at vise ”usædvanlig stor respekt” ved at kysse majestætens hånd. På bredden af den frosne flod Dvina over for byen Riga ventede byens viceguvernør og en officiel delegation dem sammen med en flot gallakaret til de rejsende. Inde i den, rapporterede Johanna, ”fandt jeg to fantastiske zobelpelse dækket med guldbrokade parat til os ... to kraver af samme slags skind og et tæppe af en anden slags skind, lige så smukt.” Moder og datter kørte da over isen til byen, mens kanonerne på fæstningen bragede i en salut; det var i dét øjeblik, at den ukendte grevinde Reinbeck atter blev forvandlet til fyrstinde Johanna af Anhalt-Zerbst, moder til den kommende kejser af Ruslands fremtidige brud.

I Riga skruede de rejsende deres kalendarium elleve dage tilbage, fordi Rusland anvendte den julianske kalender, som i dette år var elleve dage bagud i forhold til den gregorianske kalender, der brugtes i Vesteuropa. I Riga begyndte sneen også endelig at falde. Den 29. januar (den 9. februar i Berlin og Zerbst) forlod de to prinsesser Riga for at rejse til Skt. Petersborg. De rejste nu i en storslået kejserlig slæde - faktisk en træhytte på meder, trukket af ti heste - behængt indvendig med røde draperier pyntet med guld- og sølvsnore og så rummelig, at det var muligt for passagererne at strække sig helt ud på bløde dundyner og silke- og satinpuder.

I dette bekvemmelige køretøj, med en eskadron af kavaleri galopperende ved siden af, rejste de mod Skt. Petersborg. De nåede Vinterpaladset ved middagstid den 3. februar. Deres ankomst blev markeret ved kanontorden fra Peter og Paul-fæstningen ved den tilfrosne Nevaflod. Uden for paladset præsenterede en æresgarde gevær; indenfor smilede og bukkede en flok mennesker i farvestrålende uniformer og silke og fløjl.

Kejserinde Elisabeth var ikke til stede. Hun var rejst i forvejen til Moskva to uger før, men mange ved hoffet og i diplomatkorpset var blevet tilbage, og Elisabeth havde befalet, at gæsterne skulle have en kejserlig velkomst. Johanna skrev til sin mand:

Her foregår alting i en så storslået og respektfuld stil, at det forekommer mig ... at det alt sammen er som en drøm ... Jeg spiser alene sammen med de damer og herrer, som Hendes Kejserlige Majestæt har givet mig; jeg bliver opvartet som en dronning ... Når jeg går ind til middag, lyder der en salut fra trompeterne inde i huset og gardens trommer udenfor ... Det forekommer uvirkeligt, at alt dette kan ske for lille mig, for hvem det kun sjældent er hændt, at trommerne har lydt.

Det var naturligvis ikke kun for ”lille mig”, men mens Sophies moder pyntede sig selv med denne hæder, stod Sophie blot og så til. Sandheden var, at hun var mere interesseret i fjorten elefanter, som kejserinden havde fået i gave fra shahen af Persien, og som udførte kunster på Vinterpaladsets gårdsplads.

Til Frederik II i Berlin skrev Johanna i en anden tone og præsenterede sig som hans pligtopfyldende undersåt, der arbejdede på hans vegne. Mens de tyske prinsesser udstyredes med russiske garderober, før de fortsatte til Moskva, havde Johanna samtaler med de to mænd i Rusland, som Frederik havde givet til opgave at vejlede hende. Den ene var hans egen gesandt, baron Mardefeld, den anden den franske udsending, Marquis de La Chétar-die. Gesandterne gentog, at vicekansler Bestuzjev var en stærk modstander af valget af Sophie som brud for arvingen. Af den grund, understregede de, måtte han fjernes, og de regnede med hendes hjælp. For at hun i mellemtiden kunne komme på så venskabelig fod med kejserinden som muligt, opfordrede de hende indtrængende til, at hun og hendes datter skulle haste til Moskva i tide til at fejre den nye storfyrst Peters sekstenårs fødselsdag den 10. februar.

De to rejsende fulgte dette råd og begav sig af sted mod Moskva natten efter den 5. februar i en kortege bestående af tredive slæder. Denne gang gik rejsen glat og hurtigt hen over en strækning på 650 kilometer fast sne på den bedst vedligeholdte vej i Rusland, den vinterhovedvej, som kejserinden brugte. Når de standsede for at skifte heste, stirrede landsbyboerne og sagde til hinanden: ”Det er storfyrstens tilkommende.”

Klokken fire på den fjerde dag - det var om eftermiddagen den 9. februar 1744 - nåede optoget en rasteplads godt halvfjerds kilometer fra Moskva. Der overbragtes de en besked fra kejserinden, som bad om, at de skulle vente med deres indtog i Moskva til efter mørkets frembrud. Mens de ventede, drak de fiskesuppe og kaffe og klædte om til at blive præsenteret for monarken; Sophie blev iført en lyserød silkekjole med sølvbroderi. For at sætte mere fart på slæden blev de ti heste, der havde bragt dem dertil, udskiftet med seksten friske. Atter tilbage i slæden susede de af sted og nåede Moskvas mure før klokken otte. Byen var mørk, indtil de nåede til Golovin-paladset, hvis gårdsplads var oplyst af blussende fakler. Rejsen var overstået. Ved foden af en bred trappe i forhallen stod nu den mand, der havde skrevet kejserindens hidkaldelsesbreve, Otto Brümmer, for at tage imod dem. De havde kun kort tid til at tale sammen, få overtøjet af og glatte deres kjoler. I løbet af få minutter skulle den fjortenårige Sophie stå foran kejserinde Elisabeth og hendes nevø, storfyrst Peter, de to mennesker, som skulle komme til at præge hendes liv i de næste atten år.

4

Kejserinde Elisabeth

Elisabeth havde flair for det dramatiske. Den 18. december 1709 var hendes fader, Peter den Store, netop ved at begive sig ud i Moskvas snedækkede gader i spidsen for en parade, der skulle fejre hans forbløffende sejr ved Poltava over hans frygtindgydende fjende kong Karl XII af Sverige den foregående sommer. Bag zaren marcherede regimenterne fra den russiske Kejserlige Garde, efterfulgt af andre russiske soldater, der slæbte 300 erobrede svenske militære faner gennem sneen, en række besejrede svenske generaler og endelig en lang kolonne af mere end 17.000 svenske krigsfanger, som var resterne af den før så uovervindelige hær, der havde invaderet Rusland to år tidligere.

Pludselig red en officer hen til zaren og afleverede en besked. Peter rakte sin hånd op. Optoget standsede. Zaren sagde et par ord og galopperede så væk. Kort efter standsede Peter sin frådende hest foran det store Kolo-menskoje-palads i træ uden for Moskva og brasede ind gennem døren. I et værelse fandt han sin hustru, som lige havde overstået en fødsel. Ved siden af hende i sengen lå en nyfødt pige. Hun blev givet navnet Elisabeth, og 32 år senere skulle hun blive kejserinde af Rusland.

Elisabeth var det femte barn, som den bondepige, der blev Peters hustru, fødte ham - det femte ud af tolv, seks drenge og seks piger, hvoraf kun to overlevede ud over det syvende år. Den anden, der overlevede, var Elisabeths søster Anne, som var et år ældre. I omverdenens øjne var Elisabeth og Anne begge født uden for ægteskab; deres fader sagde, at han ikke havde ”kunnet få tid” til officielt at indgå ægteskab med hendes moder, den frodige liviske bondepige Marta Skavronskaja, omdøbt til Katarina. Faktisk havde Peter i november 1707 giftet sig med Katarina ved en privat ceremoni, men det blev hemmeligholdt af politiske grunde. Peter var allerede blevet gift som ganske ung, og hans første hustru, Jev-dokija, som han passede forfærdelig dårligt sammen med, var han blevet skilt fra, og hun var blevet placeret i et kloster. I 1707, hvor den svenske hær var på fremmarch, ville mange gammeldags russere have fundet det chokerende, hvis zaren skulle vælge dette øjeblik til at gifte sig med en udenlandsk bondepige, som hverken kunne læse eller skrive. Fem år senere, da Peter havde sejren ved Poltava i ryggen, forholdt han sig anderledes til spørgsmålet. Den 9. februar 1712 giftede han sig med Katarina igen, denne gang under stor offentlig festivitas. Ved dette andet bryllup fungerede de to små piger, Anne og Elisabeth, som på det tidspunkt var henholdsvis fire og to år, med juveler i håret som deres moders brudepiger.

Peter sagde altid, at han ”elskede begge sine piger som sin egen sjæl.” Den 28. januar 1722, hvor han erklærede den trettenårige Elisabeth for myndig, var hun lyshåret, havde blå øjne og strålede af energi og sundhed. Hun frydede alle med sin latter og sit gode humør; dette stod i skarp modsætning til hendes mere sindige ældre søster, Anne, som hun tilbad. Både Anne og Elisabeth fik en uddannelse, som var en europæisk prinsesse værdig: i sprog, opførsel og dans. De lærte både fransk og russisk, og Anne, som var den dygtigste elev af de to, lærte også noget italiensk og svensk. Mange år senere mindedes kejserinde Elisabeth, hvor ivrig en interesse hendes fader havde udvist for sine døtres uddannelse. Han kom hyppigt ind på deres værelse for at besøge dem og spurgte ofte, hvad de havde lært i løbet af dagen. Når han var tilfreds, roste han dem, kyssede dem og gav dem sommetider en gave hver. Elisabeth huskede også, hvor meget Peter havde fortrudt, at han havde forsømt sin egen uddannelse. ”Min fader gentog ofte,” fortalte hun, ”at han ville have givet en af sine fingre for, at hans uddannelse ikke var blevet forsømt. Der gik ikke en dag, hvor han ikke følte resultaterne af denne mangel.”

Da Elisabeth blev femten år gammel, var hun ikke så høj og statelig som sin søster Anne, men alligevel var der mange, der foretrak den livlige blondines udstråling frem for den værdige brunettes ynde og majestætiske udstråling. Den spanske gesandt hertugen af Liria beskrev Elisabeth i rosende vendinger: ”Hun er en skønhed, hvis lige jeg aldrig har set. En fantastisk hud, glødende øjne, en perfekt mund, en sjældent hvid hals og barm. Hun er høj, og hendes temperament er livligt. Hun er altid i gang. Man fornemmer megen intelligens og elskværdighed hos hende, men også, at hun er noget ambitiøs.” Den saksiske gesandt Lefort priste hendes store og klare blå øjne, og han fandt hendes gode humør og hendes ubekymrede humor uimodståelig.

Som femtenårig blev hun betragtet som giftefærdig. Fra tidspunktet for Peter den Stores besøg i Paris i 1717 havde den store zar håbet at bortgifte Elisabeth til den franske kong Louis XV, som var to måneder yngre end hende. Elisabeth var blevet oplært med henblik på dette giftermål. Hun havde lært fransk sprog og hofetikette tillige med fransk historie og litteratur. Den franske gesandt i Skt. Petersborg, Campredon, støttede helhjertet zarens plan: ”Det er intet, som ikke er behageligt ved prinsesse Elisabeths person,” skrev han til Paris. ”Man kan sige, at hun har en smuk skikkelse, teint, øjne og hænder. Hvis hun har fejl, er det med hensyn til hendes uddannelse og manerer, men jeg er sikker på, at hun er så intelligent, at det vil blive let at rette op på, hvad der måtte mangle, af en eller anden dygtig og erfaren person, som må placeres i nærheden af hende, hvis forbindelsen skulle komme i stand.” Men trods denne anbefaling og pigens åbenlyse charme var hendes akkreditiver anløbne: Hendes moder var af bondeslægt, og datteren var måske født uden for ægteskab. Frankrig ønskede ikke hverken en bastard på tronen eller i nærheden af den.

I Rusland bød Peter den unge mand velkommen med en årlig pension og en hædersplads. For yderligere at fremme sin egen sag begyndte hertugen at gøre kur til Elisabeths søster Anne. Fire år senere, da Anne var sytten - og trods Annes manglende entusiasme for denne bejler - blev parret trolovet ved en højtidelighed, hvor kejseren selv modtog ringe fra hver af parterne og udvekslede dem med den anden.