Dette er Den Ældste Myte

om Lytteren, der hører og forstår, hvad verden siger

om Jægeren, der bevæger sig som vinden

om Drømmeren, der drømmer på tværs af tiden

om Abens Håndlanger, der vil drive Den Skyldfri til mord

— og om Fortælleren, der vil give historien nyt liv.

Boris Hansen

Mytens

Forbandelse

Rosenkilde & Bahnhof

Mytens forbandelse -

Den ældste myte 1:3

Copyright © Boris Hansen og

Forlaget Rosenkilde & Bahnhof

Forsideillustration: Bodil Heinemeier

Forsidedesign: Marlene Sherar/Imperiet

Boget er sat med Dante

1. udgave

ISBN: 978-87-7128-224-5

Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner eller virksomheder, der har indgået en aftale med Copydan Tekst & Node, og kun inden for de rammer, der er nævnt i aftale.

Rosenkilde & Bahnhof

1

huset midt i ingenting

Brille løftede hånden og fejede en række siv til side, så de alle tre kunne se huset på den anden side af søen. Det var næsten vindstille i dag, og vandoverfladen var rolig og klar som glas. Den spejlede skyerne på himlen og fik det til at se ud, som om søen var fyldt med en grå tåge.

“Og du er sikker på, at der ikke bor nogen?” spurgte Emma.

“Hvordan kan man nogensinde være sikker på noget som helst?” spurgte Brille og rettede på brillerne. Det var lige sådan noget, han kunne finde på at sige.

Emma, Brille og Adrian, der tilsammen udgjorde de eneste medlemmer af Brilles Hemmelige Korps, lå side om side i græsset. De var helt alene bortset fra et par krager, der fløj omkring i nærheden og skræppede op. Brille havde vist vej herhen, mens han ivrigt fortalte om det forladte hus. Han havde opdaget det for et par dage siden, mens han var ude for at lede efter sjældne dyr, og nu kunne de alle sammen se huset i det fjerne.

“Der er ikke noget signal herude,” sagde Adrian og kiggede på sin telefon. Han holdt den op i luften. “Hvorfor er der ikke noget signal?”

Brille plejede at have en forklaring på den slags spørgsmål, men lige nu var han alt for optaget af huset. Han fejede sit pjuskede pandehår væk fra øjnene, løftede kikkerten, der hang i en rem om hans hals, og gav sig til at studere huset. I lang tid lå de alle tre stille uden at sige noget. Adrian kiggede på Emma som for at spørge, om hun virkelig havde lyst til at være her. Hun trak bare på skuldrene og smilede skævt.

“Meget interessant,” sagde Brille uden at lægge kikkerten fra sig. “Ja, det er meget, meget interessant, det her.”

“Hvad kan du se?” spurgte Adrian. Han var allerede ved at blive utålmodig. Det havde taget dem en halv time at cykle herud og endnu længere tid at finde den sti, Brille havde fulgt. Stien var helt groet til med græs og ukrudt, og det var tydeligt, at der sjældent kom mennesker forbi. Stedet lignede et stort vildnis, som ingen nogensinde havde opdaget. Men nogen måtte jo have opdaget det og bygget et hus her engang – selvom Adrian havde svært ved at forestille sig, hvem der skulle have lyst til at bo så langt væk fra alting.

“Der er to etager,” sagde Brille. “De fleste af vinduerne er enten slået itu eller dækket til. Fy for den lede. Hele huset ser pilråddent ud. Og så er det helt skævt, som om den ene ende er sunket ned i jorden.”

“Et rigtigt heksehus,” sagde Emma, og Adrian ønskede med det samme, at hun aldrig havde sagt det.

“Hvad er det egentlig, du tror, vi kan finde derinde?” spurgte Adrian. “Det er garanteret helt tomt.”

“Måske,” sagde Brille. Han sænkede kikkerten og så på Adrian. “Eller også er det fyldt med alt muligt. Malerier, smykker, gamle lysestager, den slags.”

“Og visne planter,” sagde Emma og fnisede. “Og indtørret blod og skeletterne af dem, der plejede at bo her.”

“Hold nu op,” sagde Adrian. “Hvorfor skulle de havde efterladt deres lysestager, da de flyttede væk?”

“Et meget godt spørgsmål, min ven,” sagde Brille. “Vi ved jo ikke, hvem der boede her, eller hvorfor de flyttede. Måske havde de travlt med at komme væk og var nødt til at efterlade alt, hvad de ejede.”

“Men hvad skal vi med deres gamle ragelse?”

“Tænk dig nu om, Adrian,” sagde Brille og bankede sin pegefinger mod panden. Han kiggede i retning af huset og fik sit kloge udtryk i ansigtet. “Jeg vil tro, at dette hus er cirka ... to tusind år gammelt. Måske lidt mere. Hvis der stadig er noget derinde, så er det helt sikkert penge værd. Vi kan sælge det, vi finder, og måske blive rige.”

“Hvor i alverden vil du sælge det?” spurgte Emma. Hendes mørke øjne var mistroiske.

“På internettet, selvfølgelig,” sagde Brille. Han rejste sig op. “Overlad det tekniske til mig.”

De to andre kom også på benene og børstede sig af. Adrian kiggede op på himlen. Var det allerede ved at blive mørkere? Sommerferien var forbi, og dagene var kortere nu, men det virkede alligevel sært, at solen skulle forsvinde så hurtigt. Det var ikke mere end et par timer siden, de havde stået hjemme i hans køkken og smurt madpakker. Eller var det? Det var svært at holde styr på tiden herude i det øde landskab, hvor det eneste der bevægede sig var løse blade og sivene i vinden.

“Her er planen,” sagde Brille og så klog ud igen. “Det ser ud, som om huset ligger på en lille ø midt ude i vandet. Vi finder et vadested, hvor vi kan gå over. Søen ser i det hele taget ikke særlig dyb ud. Adrian, du sniger dig i forvejen, mens du holder øje med huset. Vi følger efter dig på cirka to hundrede meters afstand. Hvis du ser noget uventet eller farligt, kvækker du som en frø. Der er masser af frøer heromkring, så det vil virke naturligt. Ét kvæk betyder, at du har set et farligt dyr. To kvæk betyder, at du har set noget farligt, som du ikke helt ved, hvad er. Tre kvæk ...”

Adrian holdt en hånd op. “Hvorfor er det mig, der skal ...”

“Ikke nu, Adrian,” sagde Brille. “Tre kvæk betyder, at du har set noget værdifuldt, vi kan sælge på internettet. Fire kvæk ...”

“Jeg vil ikke gå forrest,” sagde Adrian. “Det her er alt sammen din idé. Du sagde, at der ikke var noget at være bange for. Hvis du er så sikker, så kan du jo gå i forvejen. Jeg skal nok være lige bagved dig, og så kan du kvække, hvis du ser ...”

“Der var noget, der bevægede sig,” sagde Emma.

Adrian vendte sig mod hende og så, at hun stadig stirrede ud mod øen og det mørke hus. Han fulgte hendes blik, men han kunne ikke få øje på noget. Huset så lige så ensomt og forladt ud som før.

“Er du sikker?” spurgte Brille.

“Jeg ved det ikke,” sagde Emma. “Jeg syntes, jeg så nogen omme ved husets bagside.”

Brille rømmede sig. “Måske er det alligevel bedst at lade være,” sagde han. “Måske skulle vi bare se at komme hjem.”

Adrian skulle lige til at give ham ret, men så kom han i tanker om, at han slet ikke havde lyst til at være hjemme. Som regel kom han hjem fra skole før sine søskende, og så gik han bare rundt helt alene og ventede på, at der skulle ske noget. Men det var næsten endnu værre, når de andre var hjemme: Hans mor, som hele tiden var ked af det. Nadja, hans storesøster, der aldrig lavede andet end at beklage sig eller gøre nar af ham. Og Jeppe, hans dovne storebror, som altid sad inde på sit værelse med lukkede øjne og hørte musik. Så var det alligevel bedre at være herude med sine to klassekammerater, også selvom huset hele tiden fangede hans blik og så truende ud.

Hans fødder begyndte at bevæge sig af egen vilje, som om de ikke gad høre på alle hans alvorlige tanker mere. Nogle gange besluttede de sig simpelthen for, hvor han skulle gå hen uden at spørge ham til råds. Det havde før bragt ham i problemer. Lige nu fik de ham til at gå ned mod vandet. Tættere på huset.

Brille og Emma fulgte tøvende efter, og de begyndte alle tre at gå rundt om søens bred. Inden længe fandt de et sted, der var så lavvandet, at man kunne se den mudrede bund gennem vandoverfladen. Adrians fødder førte ham straks ud i søen, så de blev våde og han stod i vand til knæene.

“Vil I med eller ej?” spurgte han og begyndte at vade af sted. Han var stadig ikke sikker på, at han havde lyst til at finde ud af, hvad huset gemte på, men nu var det for sent at vende om. Han hørte plaskende lyde bag sig. Emma og Brille var fulgt efter.

Mens han gik, mærkede Adrian sine fødder synke ned i søens mudrede bund, og det blev sværere og sværere at gå uden at snuble. Flere steder tog bløde, slimede planter fat om hans ankler og hev ham den forkerte vej, og han måtte standse op for at genvinde balancen. Når han stirrede ned i vandet, mente han, at han kunne se aflange dyr, der kom til syne i den flydende tåge for blot at forsvinde igen med det samme. Han fortsatte og prøvede at lade være med at tænke på, hvad der levede dernede – ligesom han ignorerede den sære fornemmelse af, at søen forsøgte at holde ham væk fra huset og trække ham i en anden retning.

De nåede alle tre frem til øen og trådte op midt i vildtvoksende græs og violette sensommerblomster. Foran dem ventede det ensomme træhus, og det var lige så skævt, som Brille havde sagt. Alle væggene var lavet af slidte, mørke brædder, og flere steder var de dækket af et tykt lag blade, der groede hele vejen op til det rustfarvede skråtag. Kun få af vinduerne havde stadig glasruder siddende i, og nu opdagede Adrian, at også fordøren manglede. Tre skæve trappetrin førte op til indgangen; en gabende sort åbning, der nærmest lod til at kalde på ham og lokke ham nærmere.

“Der kommer stemmer derinde fra,” sagde Emma.

“Jeg kan ikke høre noget,” sagde Brille. “Kan du, Adrian?”

Adrian stod stille og lyttede. Måske var der noget, men det kunne lige så godt være kragerne på den anden side af vandet. Emma havde også set noget bevæge sig. Hvordan kunne hun altid se og høre ting, som ingen andre bemærkede?

De listede nærmere. Deres gennemblødte strømper og sko lavede små lyde for hvert skridt, de tog. Adrian stillede sig helt hen til husets endevæg og prøvede at kigge ind, men vinduet sad for højt, til at han kunne se noget. Han greb fat i vindueskarmen for at hive sig op, men han kunne med det samme mærke, hvordan træsplinter borede sig ind i fingrene. Han bed tænderne sammen i smerte og gav slip. Det var, som om huset ikke ville røres af menneskehænder.

“Vi kan vel lige så godt gå indenfor,” sagde Adrian og begyndte at gå hen til døråbningen.

“Vent lidt,” sagde Brille. “Har nogen af jer fortalt jeres forældre, hvor vi tog hen?”

“Nej,” sagde Adrian. Han kiggede på Emma. Hun rystede på hovedet. “Ingen ved, hvor vi er. Hvorfor?”

“Bare hvis ... hvis der nu skulle ske noget,” sagde Brille.

Emma tog sin telefon op af lommen og så undrende på den. “Stadig ikke noget signal. Ellers kunne vi bare…”

Hun blev afbrudt af den skarpe lyd af en rude, der gik i stykker oppe på øverste etage. Store glasskår regnede ned i græsset foran huset, og Adrian sprang forskrækket væk fra væggen. Brille gav et råb fra sig. De kiggede alle tre op.

Der var ikke noget at få øje på. Alle vinduerne var tomme, også det, der lige var blevet knust. Der hang stadig store stykker af glas og skinnede i det grå dagslys, men bagved var alting mørkt. Eller var det? Adrian kneb øjnene sammen. Stod der en bleg skikkelse deroppe, næsten skjult af skyggerne, og kiggede ned på ham?

Han tog endnu et par skridt væk fra huset. Så hørte han en knirkende lyd fra trapperne ved fordøren, og han anede gennem øjenkrogen, at en høj, ranglet figur var trådt fra husets indre ud i lyset.

“Er det dig, lillebror?” råbte den ranglede figur.

Adrian blinkede tre gange.

“Det er Jeppe!” hylede Brille og pegede på skikkelsen, der stod midt på trappen med hænderne i lommen. “Adrian, du sagde, du ikke havde fortalt nogen, hvor vi skulle hen!”

“Jeppe?” spurgte Adrian dumt.

Jeppe trådte ud i græsset med et stort, fjoget grin i hele ansigtet og hænderne dybt begravet i lommerne. Den var god nok; det var Adrians storebror med sit lyse, uredte hår og hullede cowboybukser. Jeppe var tolv år gammel, to år ældre end Adrian og et helt hoved højere. Han så ikke ud til at være særlig overrasket over at møde sin lillebror på en øde ø midt ude i vildnisset. Adrian var derimod meget overrasket over at se Jeppe. Han var helt sikker på, at han ikke havde fortalt nogen om Brilles forladte hus.

Jeppe gik dem i møde på sin sædvanlige, dovne måde. Han kunne få alt til at se dovent ud. “Hvad laver I her, små væsener?” spurgte han.

“Hvad ...” spruttede Adrian. “Hvad laver vi her? Hvad laver du selv? Skulle du ikke være i skole?”

Jeppe så ud, som om han tænkte. “Joh,” sagde han. “Det skulle jeg vel. Ligesom jer, ikke?”

“Jamen, hvorfor er du herude? Hvordan kender du til ...” Adrian tav, da sammenhængen gik op for ham. “Du ved jo udmærket, hvad vi laver her. Du hørte os snakke om huset, da vi stod i køkkenet i morges.”

Jeppe grinede igen. “Måske,” sagde han. “Og måske tænkte jeg, at jeg ikke havde andet at lave på en smuk dag som i dag, og at jeg burde undersøge det her hus, som min lillebror åbenbart havde tænkt sig at udforske. Det kunne jo være farligt. Jeg ville ikke have, at du og dine venner kom noget til.”

“Du ville se, om der var noget værdifuldt i huset, og stjæle det, inden vi kom.”

Jeppes ansigt blev alvorligt. “Slap af, lillebror. Det kan godt være, jeg er doven, ussel, uduelig, langsom i optrækket, tabt bag en vogn, sløv som en padde og dum som et dørhåndtag. Men jeg er ikke uærlig.”

“Det ved jeg godt,” indrømmede Adrian. “Undskyld. Men du kunne altså godt have sagt, at du også tog herud.”

Jeppe trak på skuldrene. “Det var ikke engang min idé. Det var vores kære søster, der slæbte mig med herud. Det var hende, der hørte jer snakke om huset.”

“Er Nadja her også?” spurgte Adrian ophidset.

“Heroppe, aber,” kaldte en stemme fra et af de øverste vinduer. De kiggede alle sammen op. Nadjas ansigt kom til syne i den vinduesåbning, hvor glasset lige var gået i stykker. Så forsvandt hun, og de kunne høre lyden af tunge skridt, der gik ned ad en knirkende trappe inde i huset.

Inden længe stod Nadja udenfor. Hun virkede forpustet, og hendes runde kinder var røde. Hun og Jeppe lignede slet ikke søskende, som de stod der ved siden af hinanden. Hun var bredere end ham og næsten lige så høj, selvom hun var et år yngre. Hvor Jeppe og Adrian havde den samme skinnende lyse hårfarve, så var Nadjas hår brunt og grumset, men ligesom sin storebror gik hun i slidt tøj, der sad alt for løst. Adrian havde ofte hørt hende sige, at stramt tøj var for dumme, små tøser, der bare ville have opmærksomhed.

“I er sent på den,” sagde Nadja.

“Vi vidste ikke, det var et kapløb,” sagde Adrian tvært. Som sædvanlig havde hans to åndssvage søskende ødelagt en ellers udmærket plan. Han så undskyldende på Brille og Emma. “Jeg vidste ikke, at de udspionerede os.”

“Har I undersøgt huset?” spurgte Emma.

“Ikke alle rummene,” svarede Jeppe. “Der ligger sikkert masser af spændende skrald gemt inde i den faldefærdige hytte. Og gamle Jeppe har naturligvis husket lyspinden.” Han holdt en lommelygte op og tændte og slukkede den.

“Hvis vi finder noget af værdi derinde,” sagde Brille bestemt, “så deler vi. Er I med?”

“Måske tager vi bare det hele selv,” sagde Nadja. “Hvad vil du gøre ved det, lille ven?” Hun så ud til at være i dårligt humør i dag. Adrian kunne ikke huske, at han nogensinde havde set Nadja i godt humør.

“Slap nu af,” sagde Jeppe og holdt en hånd op. “Selvfølgelig deler vi.