MANHATTAN TRANSFER

John Dos Passos

MANHATTAN TRANSFER

Roman

Oversat af Claus Bech

Rosenkilde & Bahnhof

Manhattan Transfer er oversat fra amerikansk

efter Manhattan Transfer

af Claus Bech

Copyright © 1925 by John Dos Passos. Copyrigtht renewed 1953 by John Dos Passos

Dansk udgave © Rosenkilde & Bahnhof 2011

Kopiering fra denne bog må kun finde sted på

institutioner eller virksomheder der har indgået

aftale med Copydan Tekst & Node, og kun inden for de rammer der er nævnt i aftalen.

Omslag: Imperiet

2. udgave, 1. e-bogsudgave

ISBN 978-87-7128-293-1

Indhold

Første del

I. Færgeleje

II. Metropolis

III. Dollars

IV. Spor

V. Damptromle

Anden del

I. Fornem dame på hvid hest

II. Longlegged Jack of the Isthmus

III. Sensation

IV. Brandbil

V. Went to the Animals’ Fair

VI. Fem lovbefalede spørgsmål

VII. Rutsjebane

VIII. One more River to Jordan

Tredje del

I. Jublende by som lå så trygt

II. Nickelodeon

III. Svingdøre

IV. Skyskraber

V. Profeti mod Ninive

Første del

I. Færgeleje

Tre måger kredser over de smadrede pakkasser, appelsinskræller og maste kålhoveder gynger mellem de splintrede bolværker, grønne bølger skummer under den runde bov da færgen båret på tidevandet braser ned i det brudte vand, får det til at gurgle, glider ud til siden og falder til ro i lejet. Spillene snurrer rundt med en raslen af jernkæder. Porte åbner sig opad, fødder skræver over sprækken, mænd og kvinder skubber sig gennem den gødningslugtende trætunnel hen til færgehuset, knuste og tumlende som æbler der hældes ned ad en sliske og ned i en presse.

Sygeplejersken holdt kurven ud fra kroppen i strakt arm som om den var et bækken og åbnede døren til et stort, tørt, varmt værelse i en grønlig farve hvor andre kurve stod langs væggen og udsendte en svag, syrlig dunst der bølgede ud i luften og blandede sig med dens lugt af hospitalssprit og jodoform. Da hun stillede kurven fra sig, kiggede hun ned i den med stramme læber. Det nyfødte barn vred og vendte sig i bomulden som en knude af orme.

På færgen var der en gammel mand som spillede på violin. Han havde et skævt abeansigt og sad og trampede takten med tåspidsen på sin ene sprukne laksko. Bud Korpenning sad på rælingen og betragtede ham med ryggen til floden. Brisen fik håret til at bevæge sig langs den stramme linje fra hans sixpence og tørrede sveden i hans tindinger. Han havde vabler på fødderne og var dødtræt, men da færgen gled ud af lejet og vuggede i flodens små, klaskende, rundtakkede bølger, mærkede han noget varmt og prikkende pludselig suse gennem alle sine årer. ”Sig mig engang, hvor langt er der ind til byen fra det sted hvor færgen lægger til?” spurgte han en ung mand der stod ved siden af ham med en stråhat på hovedet og et blåt og hvidt slips.

Den unge mands blik bevægede sig op fra Buds vejslidte sko til de røde håndled der ragede frem fra de flossede ærmer i hans jakke, forbi den radmagre kalkunhals og gled selvsikkert op til de intense øjne under sixpencens knækkede skygge.

”Det kommer an på hvor du skal hen.”

”Hvordan kommer jeg til Broadway? … Jeg vil gerne ind til centrum hvor der foregår noget.”

”Gå i østlig retning og drej hen ad Broadway, så finder du centrum hvis du bliver ved med at gå længe nok.”

”Tak. Det vil jeg gøre.”

Violinisten var på vej gennem trængslen med hatten i hånden og vind i de grå tjavser på sit snavsede skaldede hoved. Bud så ansigtet vendt op mod sig, de brudte øjne så ind i hans som to sorte knappenålshoveder. ”Nej,” sagde han ublidt og vendte sig bort for at se på floden der var blank som knivsblade. Plankesiderne i færgelejet nærmede sig og knagede idet færgen stødte imod dem; der lød en raslen af kæder, og Bud blev skubbet frem mellem de mange mennesker og gennem færgehuset. Han fortsatte mellem to kulvogne og over en støvet gade med retning mod nogle gule sporvogne. Det begyndte at dirre i knæene på ham. Han stak hænderne dybt i lommerne.

MAD stod der på en spisevogn et stykke henne ad gaden. Han satte sig stift på en drejestol og kiggede længe på prislisten.

”Spejlæg og en kop kaffe.”

”Skal æggene vendes?” spurgte den rødhårede mand bag skranken mens han tørrede sine tykke, fregnede underarme af i forklædet. Bud Korpenning rettede sig op med et sæt.

”Hvad?”

”Æggene? Skal de vendes, eller skal de være gule?”

”Ja ja, vend dem bare.” Bud lænede sig ind over skranken igen med hovedet mellem hænderne.

”Du ser flad ud, min ven,” sagde manden, idet han slog æggene ud i det sydende fedt på stegepanden.

”Jeg kommer fra den nordlige ende af staten. Jeg gik femogtyve kilometer i morges.”

Manden fløjtede ud mellem hjørnetænderne. ”Du er måske kommet til storbyen for at finde arbejde?”

Bud nikkede. Manden lod æggene, stadig sydende og med brune fedtstriber, glide over på tallerkenen og skubbede den hen mod Bud med et par skiver brød med smør på kanten. ”Jeg vil lige give dig et godt råd, kammerat, og det skal ikke koste dig noget. Gå hen og bliv klippet og barberet og børst græsfrøene ud af tøjet inden du begynder at søge arbejde. Så har du bedre chancer for at få noget. Det ydre betyder noget her i byen.”

”Jeg kan godt tage fra. Jeg er en god arbejdsmand,” brummede Bud med munden fuld af mad.

”Jeg siger det bare,” sagde den rødhårede mand og vendte sig om mod komfuret.

Da Ed Thatcher gik op ad marmortrappen til den brede hospitalsindgang, rystede han over det hele. Lugten af medicin blev stikkende i halsen på ham. En kvinde med stivet ansigt så på ham hen over en skranke. Han forsøgte at gøre sin stemme rolig.

”Kan De sige mig hvordan mrs. Thatcher har det?”

”Ja, De må godt gå op.”

”Jo, men der er vel ikke noget i vejen?”

”Sygeplejersken oppe på afdelingen ved alt om sagen. Op ad trappen til venstre, 3. sal, barselsgangen.”

Ed Thatcher havde en buket blomster i grønt vokspapir i hånden. Den brede trappe svajede da han vaklede op ad den, hele tiden snublende over de messingstænger der holdt kokostæppet på plads. En dør blev lukket og afbrød et halvkvalt skrig. Han standsede en sygeplejerske.

”Undskyld, jeg skal besøge mrs. Thatcher.”

”Gå bare videre hvis De ved hvor hun ligger.”

”Men hun er blevet flyttet.”

”Så må De spørge ved skranken for enden af gangen.”

Han bed sig i sine kolde læber. For enden af gangen så en rødmosset kvinde smilende på ham.

”Alt er gået godt. De er den lykkelige far til en sund lille pige.”

”Det er vores første forstår De og Susan er så sart,” stammede han med blinkende øjne.

”Ja, det forstår jeg godt, selvfølgelig er De bekymret … De må gerne gå ind og tale med hende når hun vågner. Barnet blev født for to timer siden. Nu må De ikke trætte hende.”

Ed Thatcher var en lille mand med to blonde tjavser overskæg og udvandede grå øjne. Han tog sygeplejerskens hånd og trykkede den mens han blottede alle sine uregelmæssige gule tænder i et smil.

”Det er vores første forstår De.”

”Tillykke,” sagde sygeplejersken.

Rækker af senge under galdegule gaslamper, en kvalmende lugt af sengetøj i rastløs bevægelse, tykke, magre, gule, hvide ansigter; der er hun. Susies gule hår lå løst omkring hendes lille blege ansigt der så indtørret og fordrejet ud. Han pakkede roserne ud og lagde dem på sengebordet. At se ud ad vinduet var som at se ned i vand. Træerne ude på pladsen var filtret ind i blå spindelvæv. Længere henne ad boulevarden blev der tændt gadelygter som med et grønligt flimmer tegnede omridsene af murstensrøde boligblokke; skorstene og vandtanke skar sig ind i en himmel der var rødmende rød som kød. De blålige øjenlåg gled op.

”Er det dig Ed? … åh, det er jo roser. Du har flottet dig.”

”Jeg kunne ikke lade være min søde ven. Jeg ved jo du kan lide dem.”

En sygeplejerske stod for enden af sengen og fulgte med.

”Kan vi ikke få lov at se barnet, frøken?”

Sygeplejersken nikkede. Hun var en hulkindet kvinde med gråt ansigt og stram mund.

”Jeg kan ikke udstå hende,” hviskede Susie. ”Hun giver mig myrekryb, gør hun; hun er en ond gammel pebermø.”

”Pyt med det, det drejer sig kun om et par dage.” Susie lukkede øjnene.

”Synes du stadig, hun skal hedde Ellen?”

Sygeplejersken kom tilbage med en kurv og stillede den på sengen ved siden af Susie.

”Åh, er hun ikke dejlig,” sagde Ed. ”Se, hun trækker vejret … og de har gnedet hende ind i olie.” Han hjalp sin kone med at løfte sig op på albuen; hendes løse fletning gled ned og lagde sig over hans hånd og arm. ”Hvordan kan De se forskel på dem, sygeplejerske?”

”Sommetider kan vi heller ikke,” svarede sygeplejersken og strakte munden i et smil. Susie kiggede spørgende på det lille, blåviolette ansigt. ”Er De nu sikker på det er mit barn?”

”Ja.”

”Men der er ingen mærkat.”

”Den sætter jeg på med det samme.”

”Men mit barn var mørkt.” Susie lagde sig tilbage i puden og snappede efter vejret.

”Hun har dejligt let dun i nøjagtig samme farve som Deres hår.”

Susie strakte armene op over hovedet og skreg: ”Det er ikke mit barn. Det er ikke mit. Tag det væk … den kvinde har stjålet mit barn.”

”Jamen kæreste dog! Jamen kæreste dog!” Han forsøgte at stoppe dynen ned omkring hende.

”Det var ærgerligt,” sagde sygeplejersken roligt og tog kurven igen. ”Jeg er nødt til at give hende noget beroligende.”

Susie satte sig stift op i sengen. ”Tag det væk,” råbte hun og faldt hysterisk bagover mens hun udstødte en stribe svage, jamrende skrig.

”Du gode gud!” udbrød Ed Thatcher og knugede hænderne sammen.

”De må hellere gå for i aften, mr. Thatcher … hun falder til ro så snart De er gået … jeg sætter roserne i vand.”

På den nederste trappe indhentede han en tyk mand der gik langsomt og gned håndfladerne mod hinanden. Deres øjne mødtes.

”Går det godt?” spurgte den tykke mand.

”Ja, det tror jeg nok,” svarede Thatcher svagt.

Den tykke mand vendte sig om mod ham med henrykkelsen boblende i sin grødede stemme. ”Ønsk mig tillykke, ønsk mig tillykke; meine frau har en søn geboren.”

Thatcher trykkede en tyk lille hånd. ”Min er en pige,” indrømmede han forlegent.

”Nu haben wir i fem år fået piger, og tænk bare, nu er det endelig en Knabe.”

”Ja,” sagde Ed Thatcher, idet de trådte ud på fortovet. ”Det er et stort øjeblik.”

”Vil De mig tillade sir at invitere på et lykønskningsglas?”

”Tak, med fornøjelse.”

Tremmehalvdørene svingede frem og tilbage i indgangen til beværtningen på hjørnet af Third Avenue. De slæbte høfligt med fødderne og gik ind til det inderste lokale.

”Ach,” sagde tyskeren, idet de satte sig ved et ramponeret brunt bord, ”familielivet er fuldt af bekymringer.”

”Det er det bestemt, sir; det er mit første.”

”Vil De have øl?”

”Tak, jeg drikker alt.”

”Zwei Flaschen Culmbacher import, så kan vi drikke en skål for de små.” Flaskerne blev åbnet med et smæld og den brunlige væske steg i glassene. ”Gid det må gå dem godt … prosit,” sagde tyskeren og løftede glasset. Han gned skummet ud af overskægget og slog en lyserød næve i bordet. ”Ville det være indiskret, meester …?”

”Navnet er Thatcher.”

”Ville det være indiskret at spørge, hvad Deres Arbeit er, mr. Thatcher?”

”Revisor. Jeg håber på at få autorisation inden længe.”

”Jeg er bogtrykker, og mit navn er Zucher – Marcus Antonius Zucher.”

”Glæder mig at hilse på Dem, mr. Zucher.”

De gav hinanden hånden tværs over bordet mellem flaskerne.

”En autoriseret revisor tjener mange penge,” sagde mr. Zucher.

”Jeg skal også bruge mange penge til min lille pige.”

”Kinder, de æder Geld op,” fortsatte mr. Zucher mørk i mælet.

”Må jeg ikke have lov at byde på en flaske til?” sagde Thatcher mens han regnede ud hvor mange penge han havde i lommen. Stakkels Susie ville ikke blive glad hvis hun fik at vide at jeg sad og drak på en beværtning som denne her. Men bare denne ene gang, og så lærer jeg jo noget, jeg lærer noget om at være far.

”Jo flere, jo bedre,” sagde mr. Zucher. ”… Men Kinder, de æder Geld op … De gør ikke andet end at æde og slide tøj. Men når jeg først får min gesjæft i gang … Ach! Nu hvor det er sværere og sværere at få hypoteklån og lønningerne stiger og alle de her verrückte fagforeningssocialister og gangstere …”

”Nå men skål, mr. Zucher.” Mr. Zucher klemte ølskummet ud af overskægget med tommeltotten og pegefingeren på hver hånd. ”Det er ikke hver dag man bringer en lille Knabe til verden, mr. Thatcher.”

”Eller en lille pige, mr. Zucher.”

Bartenderen tørrede bordet fri for sjatter da han kom med de nye flasker, og blev stående i nærheden for at lytte med en klud dinglende fra et par røde hænder.

”Og jeg har et håb i mein Herz om, at når min Knabe skåler for sin Knabe, bliver det i champagnewein. Ach, sådan går det her i denne store by.”

”Jeg vil helst have, at min datter bliver en stille beskeden pige, ikke ligesom alle de unge kvinder nu om dage der går med flæser og blonder og stramme korsetter. Og til den tid er jeg gået på pension og har et lille hus et stykke oppe ad Hudsonfloden hvor jeg kan arbejde ude i haven om aftenen … jeg kender folk i byen der har en pension på tre tusind dollars om året. Det er opsparing der gør det.”

”Det nytter ikke at spare op,” sagde bartenderen. ”Jeg sparede op i ti år, og så krakkede banken og jeg stod tilbage med en bankbog. Få hellere et godt tip på galopbanen og tag chancen, det er mere sikkert.”

”Det er jo bare hasard,” sagde Thatcher skarpt.

”Ja, sir, men hasard er det sgu alt sammen,” sagde bartenderen, da han gik tilbage til baren med de to tomme flasker svingende ved hoften.

”Hasard er det alt sammen. Det er ikke helt forkert,” sagde mr. Zucher og kiggede ned i sin øl med et glasagtigt filosofisk blik. ”En mand med ambitioner må tage en chance. Ambitioner er jeg kommet hertil med aus Frankfurt tolv år gammel, og nu da jeg har en søn at arbejde for … Ach, han skal hedde Vilhelm efter den store Kaiser.”

”Min lille pige skal hedde Ellen efter min mor.” Ed Thatchers øjne løb fulde af tårer.

Mr. Zucher rejste sig op. ”Farvel, mr. Thatcher. ”Det har været en fornøjelse. Jeg må hjem til mine små piger.”

Thatcher tog den buttede hånd igen og tænkte varme, bløde tanker om moderlighed og faderskab og fødselsdagslagkager og juleaften mens han gennem en brunlig skummende tåge så mr. Zucher vralte ud ad svingdøren. Lidt efter strakte han armene. Nej, stakkels lille Susie ville ikke blive glad, hvis hun vidste, jeg sad her … Nu drejer det sig først og fremmest om hende og det dejlige lille barn.

”Hov, De der, hvad med at betale regningen?” råbte bartenderen efter ham, da han var nået hen til døren.

”Har den anden ikke lige betalt?”

”Nej, det ved gud han ikke har.”

”Men det var ham der b-bød mig på …?”

Bartenderen lo, idet han lagde en rød næve over pengene. ”Han går nok ind for at spare, den drukkenbolt.”

En lille skægget, hjulbenet mand med en bowlerhat på hovedet kom gående hen ad Allen Street, gennem den solstribede tunnel behængt med himmelblå, lakserøde og sennepsgule quiltede tæpper og fuld af brugte honningkagebrune møbler. Han gik med sine kolde hænder knuget om hinanden over frakkeskøderne, banede sig vej ind og ud mellem pakkasser og legende børn. Han blev ved med at bide sig i læberne og stramme og løsne hændernes greb om hinanden. Han gik uden at høre børnenes råb eller den øresønderrivende skramlen fra højbanetoget, og lugtede heller ikke den harske søde beklumrede lugt fra de tæt pakkede beboelsesejendomme.

Ved en gulmalet drugstore på hjørnet af Canal Street standsede han og stirrede åndsfraværende på et ansigt på et grønt reklameskilt. Det var et glatraget distingveret ansigt med en høj pande og buede øjenbryn og et tæt veltrimmet overskæg, ansigtet på en mand som havde penge i banken, og som så velhavende ud med sin hvide knækflip og en stor mørk kravat. Under det var der en svungen signatur: King C. Gillette. Over det stod der Fri for strygerem. Fri for slibesten. Den lille skæggede mand skubbede bowlerhatten væk fra sin svedige pande og så i lang tid ind i King C. Gillettes dollarstolte øjne. Så knyttede han hænderne, skød skuldrene tilbage og gik ind i drugstoren.

Hans kone og døtre var ikke hjemme. Han varmede en kedel vand på gaskomfuret. Med en saks han fandt på kaminhylden, gav han sig til at klippe fuldskægget af i lange brune lokker. Bagefter begyndte han at barbere sig meget omhyggeligt med den nye nikkelblanke barbermaskine. Han stod og skælvede mens han førte fingrene ned over de glatte hvide kinder foran det plettede spejl. Han var i gang med at klippe overskægget da han pludselig hørte støj bag sig. Han vendte sig om med et ansigt der var lige så glat som King C. Gillettes, et ansigt med et dollarblankt smil. Øjnene var ved at falde ud af hovedet på de to små piger. ”Mor, mor … det er far,” råbte den største af dem. Hans kone faldt om i en gyngestol som en sæk vasketøj og slog forklædet op over hovedet.

”Ach, ach! Ach, ach!” jamrede hun og rokkede frem og tilbage.

”Hvad er der i vejen? Kan du ikke lide det?” Han gik frem og tilbage med barbermaskinen skinnende i hånden og lod fra tid til anden fingrene glide over sin glatte hage.

II. Metropolis

Der var Babylon og Ninive; de var bygget af mursten. Athen var forgyldte marmorsøjler. Rom blev båret oppe på brede buer af murbrokker. I Konstantinopel blusser minareterne op som store kerter rundt om Det Gyldne Horn … Stål, glas, kakler og beton bliver skyskrabernes byggematerialer. Tæt sammenpresset på den smalle ø vil millioner af vinduer rage glitrende frem pyramide på pyramide som hvide skymasser over en tordenstorm.

Da Ed Thatcher lukkede døren til værelset efter sig, følte han sig meget ensom og fuld af en prikkende rastløshed. Bare Susie havde været der så han kunne fortælle hende om de mange penge han skulle tjene, og hvordan han hver uge ville sætte ti dollars ind på en opsparingskonto kun til lille Ellen; det ville blive til fem hundrede og tyve dollars om året … Og på ti år, oven i købet uden renterne, ville det beløbe sig til over fem tusind dollars. Jeg må beregne renter og renters rente af fem hundrede og tyve dollars til fire procent. Han gik ophidset frem og tilbage i det trange værelse. Gaslampen snurrede hyggeligt som en spindende kat. Hans blik faldt på en overskrift i et blad der lå på gulvet ved siden af kulkassen hvor han havde smidt den da han måtte løbe ud og finde en droske der kunne køre Susie på hospitalet.

Morton underskriver loven for Greater New York

lov vedtaget der gør new york til verdens næststørste metropol

Med en dyb indånding foldede han avisen sammen og lagde den på bordet. Verdens næststørste metropol … og far ville absolut have, jeg skulle blive i hans gamle butik i Onteora. Det havde jeg måske også gjort, hvis jeg ikke havde mødt Susie … Mine herrer her i aften hvor De gør mig den store ære at tilbyde mig juniorpartnerskabet i Deres firma vil jeg gerne præsentere Dem for min lille skat, min kone. Hende skylder jeg alt.

Da han bukkede for kamingitteret ramte frakkeskøderne et stykke porcelæn på konsollen ved siden af bogreolen og væltede det på gulvet. Han slog svagt smæld med tungen da han bøjede sig for at samle det op. Hovedet på den blå hollandske porcelænspige var brækket af kroppen. ”Og stakkels Susie er så glad for sit nips. Jeg må hellere gå i seng.”

Han skubbede vinduet op og lænede sig ud. Et højbanetog rumlede forbi henne for enden af gaden. Et pust kulrøg sved i næseborene. Han blev hængende ud ad vinduet et godt stykke tid og spejdede frem og tilbage på gaden. Verdens næststørste metropol. I murstenshusene og det dunkle lampelys og stemmerne fra en flok drenge der drillede hinanden og skændtes på trappen til huset overfor, og i politibetjentens regelmæssige skridt fornemmede han en march som af soldater, som en hjuldamper på vej op ad Hudsonfloden under The Palisades, som en valgkampsparade gennem lange gader hen mod noget højt hvidt, fuldt af søjlegange og stateligt. Metropol.

Gaden var pludselig fuld af løbende fødder. En stakåndet stemme slap ordet Brand ud.

”Hvorhenne?”

Flokken af drenge forsvandt fra trappen overfor. Thatcher trådte baglæns ind i værelset. Det var kvælende varmt. Han ivrede efter at komme ud. Jeg burde gå i seng. Henne ad gaden hørtes klaprende hestehove og en brandsprøjtes hektiske bimlen. Lad os lige se. Han løb ned ad trappen med hatten i hånden.

”Hvor er det henne?”

”Nede forbi gaden der.”

”Det er en beboelsesejendom.”

Det var en bygning med smalle vinduer i seks etager. Stigesprøjten var lige standset. Brun røg, hist og her med gnister, bølgede hurtigt ud ad de nederste vinduer. Tre politibetjente svingede med stavene i forsøget på at trænge de sammenstimlede mennesker tilbage mod trapperne og rækværkerne foran husene på den modsatte side af gaden. På det tomme område midt på gaden skinnede brandsprøjten og slangevognen af poleret messing. Folk stirrede tavst op på de øverste vinduer hvor nogle skygger bevægede sig og lys flakkede fra tid til anden. En tynd søjle af flammer begyndte at blusse op over huset som et romerlys.

”Aftrækskanalen,” hviskede en mand i øret på Thatcher. Et vindstød fyldte gaden med røg og lugten af brændende klude. Thatcher fik pludselig kvalme. Da røgen lettede, så han mennesker hænge i en sparkende klynge, hænge i armene fra en vindueskarm. Ved siden af var nogle brandmænd ved at hjælpe et par kvinder ned ad en stige. Flammerne midt i huset blussede op og blev klarere. Noget sort var faldet ned fra et vindue og lå skrigende på fortovet. Politibetjentene skubbede tilskuerne længere ned ad gaden. Der kom flere brandsprøjter.

”Der er slået alarm fem gange,” sagde en mand. ”Hvad siger du så? Alle beboerne på de to øverste etager er spærret inde. Det må være en pyroman. En forbandet brandstifter.”

En ung mand sad foroverbøjet på kantstenen ved siden af gaslygten. Thatcher stod pludselig lige foran ham, fordi trængslen bag ham havde skubbet ham derhen.

”Han er italiener.”

”Hans kone er inde i huset.”

”Betjentene vil ikke lade ham komme forbi. Hans kone er gravid. Han kan ikke engelsk og kan ikke bede betjentene om lov.”

Manden havde blå seler bundet sammen med et stykke snor bagpå. Hans ryg bevægede sig hurtigt med åndedrættet, og nu og da slap han en stribe ord ud som ingen kunne forstå.

Thatcher skubbede og banede sig vej ud af trængslen. På gadehjørnet stod en mand og kiggede ind i brandalarmboksen. Da Thatcher strøg forbi ham, indsnusede han lugten af petroleum fra mandens tøj.