Georges Simenon

Maigret møder en kollega

Oversat af Karen Nyrop Christensen

Lindhardt og Ringhof

Maigret møder en kollega

Oversat af Karen Nyrop Christensen

Originaltitel: L'inspecteur Cadavre

Originalsprog: fransk

Forsidebillede: Shutterstock

Copyright © 2021 Georges Simenon og Lindhardt og Ringhof

Alle rettigheder forbeholdes

ISBN: 9788771284249

1. e-bogsudgave

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet i medfør af gældende dansk lov om ophavsret. Kopiering må kun ske i overensstemmelse med loven. Det betyder f.eks. at kopiering til undervisningsbrug kun må ske efter aftale med Copydan Tekst og Node.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

I

DET LILLE AFTENTOG

Maigret kiggede ud på verden med et par store, gnavne øjne, og uden at ville det gav han sin person den kunstige værdighed og betydningsfuldhed, folk anlægger efter ørkesløse timer i en jernbanekupe. Længe før toget sætter farten ned inden indkørslen til en station, ser man svære mænd i tykke overfrakker komme ud af hver sit lille aflukke med en lædermappe under armen eller en kuffert i hånden og stille sig op i gangen, hvor de holder skødesløst om messingstængerne ved vinduet og tilsyneladende ikke interesserer sig for hinanden.

Vognens ruder havde vandrette striber af regnens tunge tårer. Gennem al denne gennemsigtige væde så kommissæren først lyset fra en sporskiftepost splintret i tusind spinkle stråler. Det var nemlig mørkt. Uden overgang kom så neden for jernbanelinjen snorlige gader, der i regnen blev blanke som kanaler, huse, der så fuldkommen ens ud, vinduer, døre, fortove, og i dette umådelige rum kun en eneste menneskeskikkelse, en mand i regnfrakke på vej Gud måtte vide hvorhen.

Maigret stoppede langsomt og omhyggeligt sin pibe. For at kunne tænde den stillede han sig i kørselsretningen. Fire-fem rejsende, der ligesom han ventede på, at toget skulle standse, for at styrte sig ud i de mennesketomme gader eller hen til banegårdsrestauranten, stod mellem ham og døren, og blandt dem fik han pludselig øje på et blegt, velkendt ansigt, der hurtigt vendte sig bort.

Det var Kadaver!

Kommissærens første reaktion var at brumme:

– Han lod, som om han ikke så mig, den idiot!

Den næste var at rynke brynene. Hvad i alverden skulle inspektør Cavre i Saint-Aubin-les-Marais?

Toget sagtnede farten og holdt ved banegården i Niort. På den våde, kolde perron fik Maigret fat i en jernbanefunktionær.

– Hvornår går toget til Saint-Aubin?

– 8.17, spor tre …

Han havde en halv times ventetid, og efter et kort besøg i pissoiret ude i den fjerneste ende af perronen åbnede han døren til restauranten, gik hen til et af de mange ledige borde, lod sig falde ned på en stol og forberedte sig på at vente i den grålige belysning uden at foretage sig noget.

Kadaver var der også, han sad præcis i den modsatte ende af lokalet, ligesom Maigret ved et bord uden dug, og også denne gang lod Kadaver, som om han ikke så ham. Mandens navn var Cavre, Justin Cavre, og naturligvis ikke Kadaver, men i 20 år havde han haft øgenavnet inspektør Kadaver, og det var altid det, der blev brugt inden for Kriminalpolitiet, når der blev talt om ham.

Han virkede komisk, som han sad der i sin krog med en forlegen mine og indtog de mest ubekvemme stillinger for at undgå at se i retning af Maigret. Han vidste, at denne havde set ham. Mager og bleg som han var, og med rødrandede øjne, fik han en til at tænke på drenge, der i frikvarteret holder sig for sig selv og bag deres surhed skjuler deres lyst til at lege med de andre.

Det var netop sådan, Cavre var. Han var intelligent. Sandsynligvis var han endda den mest intelligente mand, Maigret havde kendt inden for politiet. De var omtrent jævnaldrende. Egentlig havde Cavre nok lidt flere kundskaber, og hvis han havde holdt ud, var han måske blevet kommissær før Maigret. Hvem ved?

Hvorfor syntes han allerede i sine unge dage at bære byrden af Gud måtte vide hvilken forbandelse på sine magre skuldre? Hvorfor så han skævt til alle, som om han mistænkte dem for at nære onde hensigter mod ham?

– Inspektør Kadaver har tavshedspligt for tiden …

Det var noget, man før i tiden tit hørte på Quai des Orfèvres. For et godt ord, af og til helt uden grund, begyndte Cavre pludselig på en tavsheds- og mistillidskur, ja, man kunne næsten sige en hadkur. I hele otte dage talte han ikke til nogen, og somme tider greb man ham i at le hånligt i krogene som en mand, der har gennemskuet sine omgivelsers skumle hensigter.

Der var kun få, der vidste, hvorfor han pludselig havde forladt politiets tjeneste. Maigret selv havde først fået det at vide senere og havde haft ondt af ham.

Cavre var vanvittig forelsket i sin kone og omfattede hende med en skinsyg, fortærende lidenskab, ikke en ægtemands lidenskab, men en elskers. Hvad usædvanligt så han mon i den vulgære person, der optrådte aggressivt som en demimonde eller en pseudofilmstjerne? Hvorom alting er, det var for hendes skyld, han havde begået alvorlige uregelmæssigheder i tjenesten. Der var blevet opdaget højst uhyggelige pengetransaktioner. En aften var Cavre kommet ud fra direktørens kontor med bøjet hoved og ludende skuldre, og nogle måneder senere fik man at vide, at han havde oprettet et privat detektivbureau i Rue Drouot oven over en frimærkehandel …

Folk sad og spiste til middag, luften var som fyldt med stilhed og kedsomhed. Maigret drak sin øl, tørrede sig om munden, tog sin kuffert og gik forbi sin tidligere kollega i mindre end to meters afstand, mens denne stirrede stift på en spytklat på gulvet.

Det lille tog holdt allerede sort og vådt ved tredje spor. Maigret slog sig ned i en gammeldags kupe, hvor der var koldt og fugtigt, og forsøgte forgæves at få vinduet lukket helt til.

Ude på perronen færdedes andre rejsende, og der hørtes lyde, som var en så velbekendte, at man ubevidst sluttede fra dem til det, der foregik. Et par gange blev kupedøren åbnet og et hoved stukket ind. Alle rejsende har jo den mani at søge efter en tom kupe. Så snart de så Maigret, lukkede de hurtigt døren igen.

Da toget havde sat sig i gang, gik Maigret ud på gangen for at lukke et vindue, der forårsagede gennemtræk, og inde i kupeen ved siden af sin egen så han inspektør Kadaver, der lod, som om han sov.

Det kunne også være lige meget. Det var idiotisk at bekymre sig om det. For øvrigt var hele den historie jo komplet latterlig, og Maigret havde mest lyst til at affærdige den med et skuldertræk.

Hvad kom det ham ved, at Cavre også var på vej til Saint-Aubin?

Mørket gled forbi ruderne, af og til sås et lysglimt ved en vejkant, formodentlig billygter, eller endnu mere mystisk og dragende en gullig firkant, der syntes at svæve i luften, formodentlig et oplyst vindue.

Undersøgelsesdommer Bréjon, denne herlige, generte mand, hvis høflighed hørte til i for længst svundne tider, havde sagt til ham:

– Naud, min svoger, henter Dem på stationen. Jeg har skrevet til ham, at De kom.

Og mens Maigret bakkede på sin pibe, kunne han ikke lade være med at tænke:

– Jamen hvad pokker skal det individ til Kadaver der? Kommissæren var ikke engang ude i oﬃcielt ærinde. Undersøgelsesdommer Bréjon, som han tit havde arbejdet sammen med, havde sendt ham et par ord og bedt ham gøre ham den glæde at komme op på hans kontor et øjeblik.

Det var i januar. Det regnede i Paris ligesom i Niort. Det havde regnet i over en uge, og i al den tid havde man ikke set det mindste glimt af solen. Skrivebordslampen på dommerens kontor havde en grøn skærm. Og mens dommeren talte og ustandselig tørrede sine brilleglas af, sad Maigret og tænkte på, at han også havde en grøn lampeskærm på sit kontor, men at dommerens var ribbet som en melon.

– … er meget flov over at gøre Dem ulejlighed … især fordi der ikke er tale om et tjenstligt hverv … Sæt Dem ned … Jo vist så … En cigar? … De ved måske, at min kone er født Lecat … Nå, det kan også være lige meget … Det var ikke det, jeg ville sige … Min søster, Louise Bréjon, blev gift med Etienne Naud …

Det var sent. Folk, som nede fra gaden så lys i dommerens kontor, midt i det frygtindgydende Palais de Justices sorte masse, troede sikkert, det var alvorlige problemer, der blev behandlet deroppe.

Og når man så på Maigret, som han sad dér tung og med bekymrede rynker i panden, fik man et sådant indtryk af eftertænksom styrke, at sikkert ingen havde kunnet gætte, hvad han tænkte på.

Men mens han adspredt lyttede til den historie, dommeren med det lille fipskæg fortalte ham, sad han og tænkte på den grønne lampeskærm, på skærmen på sit eget kontor, misundte dommeren den ribbede skærm og drømte om at få en mage til.

– De forstår situationen … En lille, ganske lille by … De får den selv at se … Milevidt fra alt … Skinsyge, misundelse, ubegrundet mistanke … En fortræffelig, ligefrem mand som min svoger … Min niece er stadig kun et barn … Hvis De siger ja, vil jeg søge om en uges orlov for Dem, og De kan være sikker på evig taknemmelighed både fra min side og fra alle dem, der … dem, som …

På den måde bliver man lokket ind i et tåbeligt eventyr. Hvad havde den lille dommer i grunden fortalt? Han var stadig meget provinsiel. Som alle fraprovinsen fortabte han sig gerne i historier om familier, hvis navne han nævnte, som om de var historisk berømte.

Søsteren, Louise Bréjon, var blevet gift med Etienne Naud. Dommeren tilføjede, som om han omtalte en person, der var kendt af Gud og hvermand:

– Søn af Sébastien Naud, så er De med, ikke? Men denne Sebastien Naud var simpelthen en stor kreaturhandler i Saint-Aubin, en landsby, der gemte sig dybt inde i Vendées sumpegne.

– Etienne Naud er på mødrene side beslægtet med egnens bedste familier.

Javel. Og hvad så?

– Deres hus ligger en kilometer fra landsbyen, lige op til jernbanen, det vil sige linjen fra Niort til Fontenay-le-Comte … For ca. tre uger siden blev en ung mand der fra egnen, for øvrigt af ganske god familie, i hvert fald gennem sin mor, der er født Pelcau, fundet død på sporene … I første øjeblik troede alle, det var et ulykkestilfælde, og det tror jeg stadig … Mensiden er der begyndt at gå alle mulige rygter … Der … er kommet anonyme breve … Kort sagt, min svoger befinder sig i dette øjeblik i en frygtelig situation, for folk beskylder ham åbenlyst for at have dræbt den unge mand … Han har skrevet et brev i lidt vage vendinger til mig … Jeg skrev til den offentlige anklager i Fontenay-le-Comte (Saint-Aubin hører nemlig retsligt under Fontenay) for at få nærmere oplysninger. I modsætning til hvad jeg havde ventet, fik jeg at vide, at anklagerne var ret alvorlige, og at det sikkert vil være vanskeligt at undgå en retslig undersøgelse …Derfor, kære kommissær, har jeg tilladt mig at tilkalde Dem, men udelukkende som en god ven …

Toget holdt. Maigret tørrede den duggede rude af, men så kun en ganske lille bygning, en eneste lygte, en stump perron, en enkelt jernbanefunktionær, som løb langs med toget og allerede lod sin fløjte lyde. En kupedør smækkede, og toget satte sig atter i gang. Men det var ikke døren i kupeen ved siden af, der havde smækket, inspektør Kadaver var der stadig.

En gård hist og her, langt borte eller nær ved, men hele tiden neden for jernbanelinjen, og når man så et lys, spejlede det sig uvægerligt i noget vand, som om toget kørte langs en sø.

– Saint-Aubin! …

Han steg ud. Det var de præcis tre, der gjorde: en gammel kone med en sort spånkurv, Cavre og Maigret. Midt på perronen stod en meget høj og meget bred mand med lædergamacher og læderjakke, og denne mand så ud til at være i tvivl.

Det var naturligvis Naud. Hans svoger dommeren havde skrevet til ham, hvornår Maigret kom. Men nu vidste han ikke, hvem af de to herrer, der steg ud, der var kommissæren.

Han gik først hen imod den magreste. Han tog allerede med hånden op til hatten og åbnede munden for at komme med et tøvende spørgsmål, men Cavre gik forbi med et hånligt udtryk i ansigtet, Cavre så ud, som om han vidste besked og med sin holdning ville sige:

– Det er ikke mig. Det er ham dér.Dommerens svoger vendte sig den anden vej og sagde:

– De er sikkert kommissær Maigret? … Undskyld, at jeg ikke straks kendte Dem … Der har jo tit været billede af Dem i avisen … Men her i vores lille hul af en landsby …

Han havde myndigt taget hans kuffert, og da kommissæren rodede i lommen efter sin billet, puffede han ham ikke hen mod stationsbygningen, men mod overskæringen, og sagde:

– Det behøves ikke …

Derpå vendte han sig til stationsforstanderen og sagde:

– God aften, Pierre …

Det regnede stadig. En hest spændt for en gig var bundet til en ring i muren.

– Værsgo at stige op … I sådan et vejr kan man ikke køre i bil på landevejene …

Hvor var Cavre blevet af? Maigret havde set ham begive sig ud i mørket. Han havde lyst til at følge efter ham, men nu var det for sent. Ville det for øvrigt ikke have set lidt komisk ud, hvis han, i samme øjeblik han kom, lod sin vært i stikken og styrtede af sted efter en anden rejsende?

Der var ikke nogen landsby at se. Kun en lygtepæl 100 meter fra stationen mellem høje træer, hvor det så ud til, at en landevej begyndte.

– Læg denne frakke over Deres ben. Jo vist så. Selv med den over benene, bliver De våd på knæene, for vi kører mod vinden … Min svoger har sendt mig et langt brev om Dem … Jeg er lidt flov over at have ulejliget en mand som Dem i anledning af en så ubetydelig sag … De ved ikke, hvordan folk på landet er …

Han lod spidsen af sin pisk hvile på hestens våde kryds, og vognhjulene sank dybt ned i det sorte mudder på vejen, der gik parallelt med jernbanelinjen. På den anden side kunne man i skæret fra nogle lygter utydeligt skimte noget, der så ud som en kanal.

Pludselig dukkede en menneskeskikkelse frem af mørket, og man opdagede en mand, der holdt sin jakke over hovedet og gik til side for giggen.

– God aften, Fabien! råbte Etienne Naud, ligesom han havde råbt til stationsforstanderen. Man fik indtryk af en mand, der kender alle, egnens store herre, som kalder alle ved fornavn.

Men hvor pokker kunne Cavre være? Hvor meget Maigret end anstrengte sig for at tænke på noget andet, var det alligevel ham og intet andet, der var i hans tanker.

– Er der et hotel i Saint-Aubin? spurgte han. Hans ledsager lo en godmodig latter.

– De må da ikke tænke på hotel! Vi har god plads i huset. Deres værelse står parat. Vi har udsat middagen en time, for jeg tænkte, at De sikkert ikke havde kunnet få noget at spise undervejs. For De fik da forhåbentlig ikke den dårlige ide at spise på banegården i Niort? Men jeg må forberede Dem på, at vi lever ganske enkelt …

Maigret var ligeglad med, hvad han ville få at spise. Det var Cavre, der optog hans tanker.

– Jeg ville bare vide, om den rejsende, der stod ud samtidig med mig …

– Jeg kender ham ikke, skyndte Naud sig at forsikre. Hvorfor? Det var jo ikke det, Maigret havde spurgt om.

– Jeg mente bare, om der var et sted, hvor han kunne bo …

– Nu har jeg hørt det med! Jeg gad nok vide, hvordan min svoger har beskrevet stedet for Dem. Siden han tog til Paris, ser han vist Saint-Aubin som et usselt hul. Men det er i virkeligheden en lille by, min kære kommissær. De kunne ikke se noget af den, fordi stationen ligger temmelig langt fra det beboede område. Her findes to glimrende kroer, Lion d’Or, hvis vært hedder Taponnier, gamle François, som alle kalder ham, og ligeover for Hôtel des Trois Mules … Nå, nu er vi næsten hjemme … Det lys, De ser dér … Ja, det er vores beskedne rønne …

Blot af den tone, han sagde det i, kunne man slutte, at det var et stort hus, og det var det faktisk også, rummeligt, solidt, med fire oplyste vinduer i stueetagen og en elektrisk lygte, der strålede som en stjerne, udenfor, midt på facaden, af hensyn til dem, der kom.

Bagved anede man en stor gård med stalde, hvorfra der kom varme pust med lugt af stald. En karl kom allerede farende hen til hesten, døren til huset gik op, og en tjenestepige kom for at tage gæstens bagage.

– Så er vi der … De kan se, at vejen ikke er lang … Da huset hér blev bygget, forudså man desværre ikke, at jernbanen en skønne dag ville komme til at gå lige uden for vores vinduer … Nå, man vænner sig selvfølgelig til det, især da der kun kører meget få tog, men … Gå De nu ind … Tag Deres frakke af …

I dette øjeblik tænkte Maigret:

– Han har talt hele tiden.

Derefter kom der et øjeblik, hvor han ikke kunne tænke, fordi alt for mange tanker vældede ind over ham, og en ny atmosfære sluttede tættere og tættere om ham.

Forstuen var stor, gulvet var belagt med grå fliser og væggene beklædt i mandshøjde med paneler af mørkt træ. Den elektriske pære sad i en lygte af kulørt glas. En bred egetræstrappe med rød løber førte op til første sal, og gelænderet var tungt og fint pudset. For øvrigt var der i hele huset en behagelig duft af bonevoks, veltillavet mad og desuden af noget andet, noget, som på en gang var sødt og surt, og som for Maigret stod som duften af land.

Det mest påfaldende var roen, en ro, der forekom evig. Man mærkede, at i dette hus havde møbler og ting stået på samme plads igennem generationer, og at selv menneskene i deres færden fulgte nøjagtige ritualer, som beskyttede dem mod det uforudsete.

– De vil måske op på Deres værelse et øjeblik, før vi går til bords? Vi er jo bare os selv, ikke sandt? Vi bruger ingen dikkedarer her …

Husets herre åbnede en dør, og i en dagligstue, der var som betrukket med hygge, rejste to personer sig op på samme tid.

– Må jeg forestille kommissær Maigret … Min kone …

Hun så lige så selvudslettende ud som dommer Bréjon og var ligesom han i besiddelse af det elskværdige væsen, der er resultatet af en vis borgerlig opdragelse, men i et kort øjeblik fik Maigret en fornemmelse af noget mere hårdt, mere skarpt i hendes blik.

– Jeg er flov over, at min bror har fået Dem til at rejse helt herned i sådan et vejr …

Som om regnen forandrede noget som helst ved denne rejse, næsten blev en vigtig del af den!

– Og det er en ven af huset, hr. kommissær, Alban Groult-Cotelle, som min svoger sikkert har talt om …

Havde dommeren det? Det kunne såmænd godt være. Maigret havde været så optaget af den grønne, ribbede lampeskærm!

– Glæder mig at gøre Deres bekendtskab, hr. kommissær. Jeg er en af Deres store beundrere …

Maigret kunne have svaret:

– Men jeg er ikke en af Deres.

For han kunne ikke udstå folk af Groult-Cotelles type.

– Skænker du et glas portvin, Louise?

Portvinen stod parat på dagligstuebordet. Lyset var spredt og udflydende, sådan at ingen konturer trådte tydeligt frem. Der var gamle lænestole, de fleste med broderet betræk, tæppernes farver var neutrale eller falmede. I kaminen knitrede en brændeild, og foran den lå en kat og strakte sig.

– Sæt Dem nu ned, hr. kommissær … Groult-Cotelle er vores nabo og er kommet for at spise til middag sammen med Dem …

Hver gang hans navn blev nævnet, hilste han med et affekteret buk som en grand seigneur, der mellem folk af ringe stand koket optræder lige så ceremonielt som i en salon.

– Her i huset er man så venlig at give en gammel ensom mand som mig en plads ved bordet …

Ensom, ja, og sikkert ungkarl. Det mærkedes af Gud må vide hvad, men det mærkedes. Han var selvglad, overflødig, fuld af manier og særheder og overordentlig tilfreds med at have dem.

Det ærgrede ham sikkert, at han hverken var greve eller markis og ikke engang havde et de foran sit navn, men han havde i hvert fald dette fornemme fornavn Alban, som han elskede at høre, og dertil efternavnet i to dele med bindestreg imellem.

Han kunne vel være omkring de 40, var høj og mager og anså utvivlsomt sin magerhed for aristokratisk. Det, der røbede, at han ikke havde nogen kone, var måske det støvede, der var over hans ydre, selv om det var velplejet, det farveløse ansigt og den allerede skaldede pande. Hans tøj var elegant, af usædvanlige farver og så ud, som om det aldrig havde været nyt, men også som om det aldrig ville blive gammelt og slidt, tøj af den slags, der bliver ét med den, som bærer det, og ikke udskiftes. I de følgende dage skulle Maigret stadig se ham i samme grønlige jakke passende for en landadelsmand og samme hesteskoformede slipsnål i et hvidt piquéslips.

– De er forhåbentlig ikke alt for træt efter rejsen, hr. kommissær? spurgte Louise Bréjon og rakte ham et glas portvin.

Og han, der sad tung og bred i sin lænestol, som husets frue måske var bange for skulle bryde sammen under hans vægt, var et bytte for så forskellige indtryk, at det gjorde ham lidt sløv, sådan at han en del af aftenen måtte forekomme sine værtsfolk temmelig uintelligent.

Først var der huset, dette hus, som var selve prototypen på det, han så tit havde drømt om, et hus med beroligende mure, inden for hvilke luften var lige så tyk som et fast stof. De indrammede portrætter mindede ham om dommerens endeløse snak om familierne Naud, Bréjon og La Noue, for familien Bréjon var beslægtet med familien La Noue på mødrene side, og man ville gerne have alle disse alvorsfulde og stive personer til at figurere som forfædre.

Dufte fra køkkenet lovede en veltillavet middag, og en klirren af glas og porcelæn fortalte, at bordet var ved at blive dækket i spisestuen, som stødte op til dagligstuen. I hestestalden var karlen sikkert i færd med at strigle hoppen, og to lange rækker af røde køer tyggede drøv i kostalden.

Dette var sandelig en fredens og ordenens og dydens bolig, men samtidig anede man de små særheder, alle de små kære vaner og uvaner, som findes hos bramfri familier, der lever hvilende i sig selv.

Etienne Naud, der var høj og bredskuldret, havde et rødmosset ansigt og let fremstående øjne og viste altid omverdenen et åbent ansigt, som om han ville sige:

– I ser, hvordan jeg er … ligefrem og god …

Den gode kæmpe. Den gode husbond. Den gode familiefar.

Manden, der fra sin gig udslyngede sit:

– God aften, Pierre … God aften, Fabien …

Hans kone smilede genert i skyggen af sin kæmpestore mand som for at undskylde, at han tog så megen plads op.

– De undskylder mig nok et øjeblik, hr. kommissær …

Vist så. Det var han forberedt på. Den gode værtinde, der kaster et sidste blik på middagsforberedelserne.

Om det så var Alban Groult-Cotelle, der så ud, som om han var trådt ud af et kobberstik, vennen, der var finere, mere racepræget, mere intelligent, familiens ven med det lidt nedladende væsen …

– Som De ser … sagde hans blik, det er flinke mennesker, udmærkede naboer … Man skal ikke tale med dem om filosofi, men bortset fra det befinder man sig godt hos dem, og De vil få at se, at deres bourgogne er ægte, og deres cognac af ærværdig alder …

– Der er serveret …

– Hvis De vil sætte Dem til højre for mig, hr. kommissær … Og angsten, hvad med den? For da dommer Bréjon havde talt med Maigret på sit kontor, havde han været temmelig bekymret.

– Forstår De, sagde han indtrængende, jeg kender min svoger, og jeg kender min søster og min niece … Nå, nu kommer De jo selv til at træffe dem … Alligevel tager denne afskyelige beskyldning for hver dag fastere form, og det ender med, at anklagemyndigheden bliver nødt til at beskæftige sig med den. Min far var i 40 år notar i Saint-Aubin, også min bedstefar var notar der … De kan se min families hus midt i byen … Jeg begriber ikke, hvordan sådan et blindt had har kunnet opstå på så kort tid, det har bredt sig mere og mere og truer med at gøre livet uudholdeligt for uskyldige mennesker … Min søster har aldrig været stærk … Hun er nervøs, lider af søvnløshed og tager sig den mindste modgang meget nær …

Alt det mærkede man ikke noget til her. Man kunne næsten tro, Maigret blot var blevet bedt for at spise en god middag og spille bridge bagefter. Da en af retterne var lærker, fortalte de ham i alle detaljer, hvordan bønderne i kystlandet bogstavelig talt fisker dem om natten ved at lægge garn ud over engene.

Men hvorfor var datteren der i grunden ikke?

– Min niece Geneviève er en rigtig ung pige af den slags, man nu kun finder i romanerne, havde dommeren sagt.

Det var nu ikke, hvad forfatteren eller forfatterne af de anonyme breve mente, heller ikke, hvad de fleste dér på egnen sagde, da det i det store og hele var hende, beskyldningerne var rettet imod.

Hele historien stod stadig lidt uklart for Maigret, men den passede meget dårligt med det, han så omkring sig. Rygtet sagde, at Albert Retailleau, den unge mand, som var blevet fundet død på jernbanesporet, havde været Geneviève Nauds elsker, og folk kunne endda fortælle, at han to-tre gange om ugen besøgte hende på hendes værelse om natten.

Han var en ung mand, som intet ejede. Han var knap 20 år gammel. Hans far, der havde været arbejder på mejeriet i Saint-Aubin, var omkommet ved en ulykke på mejeriet. Hans mor levede af en pension, som mejeriet var blevet dømt til at betale hende.

– Albert har ikke begået selvmord, hævdede hans kammerater. Det var han alt for livsglad til. Og selv om han havde været fuld, som det påstås, ville han ikke have været dum nok til at gå over sporene, netop som der kom et tog.

Liget var blevet fundet over 500 meter fra familien Nauds hus, omtrent halvvejs mellem huset og stationen.

Ja, men nu blev det påstået, at hans kasket var blevet fundet i sivene langs kanalen, meget nærmere ved Nauds hus.

Der gik også en anden historie, som var endnu mere usikker. En eller anden, der kom for at besøge den unge mands mor, fru Retailleau, skulle have set hende skynde sig at gemme et tykt bundt 1000-francsedler. Ingen havde nogen sinde anet, at hun ejede så mange penge.

– Det er en skam, at De ser vores egn første gang midt om vinteren, hr. kommissær … Om sommeren er den så smuk, at folk kalder den Det Grønne Venedig … De vil da gerne have et stykke poulard til? …

Og Cavre? Hvad skulle Cavre i Saint-Aubin?

Der blev spist for meget. Der blev drukket for meget. Der var for varmt. Man følte sig tung og sløv, da man bagefter sad inde i dagligstuen foran den knitrende ild.

– Jo vist så … Jeg ved godt, De holder meget af Deres pibe, men tag nu alligevel en cigar …

Prøvede de på at bedøve ham? Tanken var latterlig.

Flinke mennesker. Intet andet. Dommeren i Paris måtte have overdrevet sagen. Og Alban Groult-Cotelle var bare en højtidelig idiot, en af de overflødige luksuspersonager, man træffer rundt omkring i provinsen.

– De er sikkert træt af rejsen … Hvis De gerne vil i seng … Det betød, at der ikke ville blive talt om noget i aften. Måske på grund af Groult-Cotelles tilstedeværelse? Måske fordi Naud ikke brød sig om at sige noget, når hans kone var til stede?

– Drikker De kaffe om aftenen? … Nå, ikke? … Heller ikke kamillete eller sådan noget? … De undskylder nok, at jeg går op, men vores datter har ikke haft det helt godt de sidste par dage, og jeg må op og se, om der er noget, jeg kan gøre for hende … Unge piger er jo lidt sarte, ikke sandt? Især i et klima som vores …

De tre herrer ryger. Der bliver talt om alt muligt, endda om lokal politik, for der er en historie om en ny borgmester, som er i opposition til hele den rettænkende del af befolkningen, og som …

– Ja, mine herrer, brummer Maigret omsider, hvis De tillader, tror jeg, at jeg vil gå i seng nu …

– De må også hellere overnatte her, Alban … De skal ikke tage hjem i aften i det vejr …

De går op. Maigrets værelse ligger for enden af gangen. Der er gult tapet, et værelse som man husker det fra sin barndom.

– De mangler ikke noget? … Åh, nu var jeg ved at glemme det … Jeg må lige vise Dem, hvor toilettet er …

Maigret trykker dem begge i hånden. Han klæder sig af. Han går i seng. Han hører lyde fra et eller andet sted i huset. Mens han ligger og prøver på at falde i søvn, når sagte stemmer hans øre, men snart er alt stille og alt lys slukket.

Han sover. Eller han tror, han sover. 100 gange ser han Cavres dystre ansigt for sig, Cavre må være jordens ulykkeligste menneske. Så drømmer han, at tjenestepigen med de røde kinder kommer med hans morgenmad.

Døren er blevet åbnet på klem. Han er sikker på, at han har hørt den blive åbnet. Han rejser sig op, famler i mørket, finder endelig kontakten til den elektriske lampe, der hænger over hans seng.

Pæren lyser inden i en tulipan af mat glas, og foran sig ser han en ung pige, der har en brun slåbrok over sin natkjole.

– Shhhh … hvisker hun … Jeg må tale med Dem … Gør ikke støj …

Og som en søvngængerske sætter hun sig på en stol og stirrer ud for sig.

II

DEN UNGE PIGE I NATKJOLE

En udmattende og dog herlig nat. Maigret har sovet uden at sove. Han har drømt uden at drømme, det vil sige, at han stadig har været sig bevidst, at han drømte, og at han med vilje lod sine drømme vare ved, mens lyde fra virkeligheden nåede ind til ham.

For eksempel var hoppens spark mod spiltovet virkelige nok, men hvad der ikke var det, hvad der blev til noget kunstigt, var, at Maigret, mens han lå i sin seng og svedte kolossalt, for sig så en halvmørk hestestald, dyrets kryds, krybben, hvor der var noget havre tilbage, at han også så gården med den stadigt strømmende regn, hvor man vadede i sorte pytter, og endelig så det hus, han befandt sig i, udefra.

Det var en slags personspaltning. Han lå i sin seng. Han nød intenst dens varme, den gode lugt af land, der udgik fra madrassen, og som blev endnu stærkere, fordi han vædede den med sin sved. Men samtidig var han i hele huset. Hvem ved, om han ikke på et vist tidspunkt i sin drøm var selve huset?

Han var bevidst om køernes natlige liv i deres stald, og allerede klokken fire om morgenen hørte han en karl gå over gårdspladsen og løfte dørklinken. Hvorfor skulle han ikke virkelig i skæret fra en stormlygte have set manden sidde på en trefod og malke mælken ned i blikspanden?

Han måtte være faldet i en dyb søvn, for han fór op med et sæt, ved at der blev trukket i snoren ude på toilettet, ja, han blev endda bange, så pludselig og voldsom var lyden af vandets brusen. Men et øjeblik efter begyndte han igen på det samme nummer, så for sig husets herre med selerne ned ad ryggen komme ud fra toilettet og lydløst gå hen til soveværelset. Fru Naud lå med ansigtet mod væggen og sov eller lod, som om hun sov. Etienne Naud havde kun tændt den lille lampe over toiletbordet. Med fingre, der var stive af det kolde vand, barberede han sig. Hans hud var rød, spændt og blank.

Så satte han sig i en stol for at tage sine lange støvler på. Ligesom han skulle til at gå ud af soveværelset, kom der en sagte mumlen fra tæpperne. Hvad sagde hans kone til ham? Han bøjede sig ned over hende og svarede halvhøjt. Derpå lukkede han lydløst døren efter sig, listede forsigtigt ned ad trappen, og i det øjeblik sprang Maigret, som havde fået nok af denne forheksede nat, ud af sin seng og tændte sin lampe.

Uret, som han havde lagt på natbordet, viste halv seks. Han lyttede efter og fik indtryk af, at det var holdt op at regne, eller hvis det stadig regnede, var det en fin, stille regn.

Ganske vist havde han spist og drukket godt aftenen før, men han havde ikke drukket for meget. Alligevel havde han det som en morgen efter en god rus. Mens han tog forskellige ting op af sit toiletetui, stirrede han med store øjne på sin uredte seng og især på stolen, der stod ved siden af den.

Han var sikker på, at det ikke var en drøm. Geneviève Naud havde været der. Hun var kommet ind uden at have banket på. Hun havde sat sig på den stol og havde siddet meget rank uden at læne sig. I det første øjebliks forbløffelse havde han troet, hun var forstyrret i hovedet. Men det var faktisk ham, der var den mest forstyrrede af de to. Aldrig havde han været i en så pinlig situation, aldrig havde han som i dette øjeblik ligget i en seng i pyjamas med håret forpjusket af hovedpuden og tyk tunge, mens en ung pige sad ved hans hovedgærde for at betro sig til ham.

Han havde brummet sådan noget som:

– Hvis De vil vende Dem om et øjeblik, vil jeg stå op og tage noget tøj på.

– Det behøves ikke … Jeg har kun et par ord at sige Dem … Jeg er gravid. Albert Retailleau er faren … Hvis min far får det at vide, kan intet afholde mig fra at tage livet af mig …

Som han lå dér i sengen, kunne han ikke engang se hende ind i øjnene. Hun lod til et øjeblik at vente på virkningen af sine ord, så rejste hun sig, lyttede, og idet hun gik ud af værelset, tilføjede hun:

– Gør, hvad De vil. Jeg lægger min skæbne i Deres hånd.

Selv nu i dette øjeblik havde han svært ved at tro, at den scene, hvori han havde spillet en ydmygende rolle som liggende statist, var virkelig. Han var ikke særlig forfængelig, men alligevel var han flov over at være blevet overrasket i sin seng, sikkert grim og tyk i hovedet efter sin første søvn, af en ung pige. Det mest irriterende var hendes holdning over for ham, det var nærmest, som om hun slet ikke så ham. Hun havde ikke tigget og bedt ham hjælpe sig, som man kunne have troet, hun ville gøre, ikke kastet sig for hans fødder, ikke grædt.

Han så for sig hendes regelmæssige ansigt, der lignede farens. Han havde ikke kunnet sige, om hun var smuk, men han havde en erindring om en fuldkommenhed og ligevægt, som end ikke dette vanvittige skridt havde kunnet forstyrre.

– Jeg er gravid. Albert Retailleau er faren … Hvis min far får det at vide, kan intet afholde mig fra at tage livet af mig …

Maigret gjorde sin påklædning færdig, tændte mekanisk dagens første pibe, åbnede døren og famlede sig frem gennem gangen, da han ikke kunne finde den elektriske kontakt. Han gik ned ad trappen, og nedenunder kunne han ikke se lys nogen steder, men hørte, at der et eller andet sted blev raget op i en ovn. Han gik efter lyden. Et svagt lys sivede ud under en af dørene fra spisestuen, han bankede på og åbnede døren.

Han befandt sig i køkkenet. Etienne Naud sad for bordenden med albuerne støttet på den hvidskurede plade og spiste en skål suppe, mens en gammel kokkepige med blåt forklæde lod glødende aske drysse fra sit komfur.

Naud blev ubehageligt overrasket, det gik hurtigt op for Maigret, men det var, fordi han ikke kunne lide, nogen skulle se ham spise morgenmad i køkkenet som en bonde.

– Allerede oppe, hr. kommissær? … Som De ser, bevarer jeg gamle landlige vaner … Ligegyldigt hvad tid jeg er kommet i seng, er jeg oppe klokken fem … Det er forhåbentlig ikke mig, der har vækket Dem?

Hvorfor fortælle ham, at det var lyden af det brusende vand, da han trak i snoren?

– Jeg byder Dem ikke en skål suppe, for jeg tænker, at De …

– Tværtimod …

– Leontine …

– Ja, jeg har hørt det … Suppen skal straks komme …

– Har De sovet godt?

– Ganske godt, tak … Men der var et øjeblik, da jeg syntes, jeg hørte skridt ude på gangen …

Maigret sagde det for at få at vide, om Naud havde hørt sin datter, men hans værts forbavselse Iod til at være oprigtig …

– Hvad tid var det? … I går aftes? … Jeg hørte ikke noget … Der skal nu ganske vist også meget til for at rive mig ud af de første timers søvn … Det var nok vores ven Alban, der stod op for at gå på toilettet … Hvad synes De om ham? … Sympatisk, ikke sandt? … Langt mere kultiveret, end han lader … De aner ikke, hvor mange bøger han overkommer at læse … Han ved alt, simpelt hen alt … Synd, han ikke var heldigere med sin kone …

– Har han været gift?

Maigret, der havde syntes, at Groult-Cotelle var den typiske provinsungkarl, blev mistænksom, som om de havde skjult noget for ham, som om de havde prøvet på at narre ham.

– Han har ikke bare været det, men han er det stadig. Han har to børn, en dreng og en pige. Den ældste må være en 12-13 år …

– Bor hans kone sammen med ham?

– Nej … Hun bor alene ved Rivieraen … Det er en trist historie, som ingen her på egnen nogen sinde hentyder til … Og hun var endda af udmærket familie, født Deharme … Ja, som generalen … Hun er hans niece … En lidt excentrisk ung dame, som ikke rigtig forstod, at hun boede i Saint-Aubin og ikke i Paris … Der indtraf nogle skandaler … Hun brugte en meget streng vinter som påskud til at rejse til Nice og er aldrig kommet tilbage. Hun bor nu dernede med sine børn … Hm … Hun bor naturligvis ikke alene …

– Har hendes mand ikke forlangt skilsmisse?

– Det gør man ikke her …

– Hvem af dem har pengene?

Etienne Naud så bebrejdende på ham, han ville have foretrukket ikke at skulle forklare det nærmere.

– Det er givet, at hun er meget rig …

Kokkepigen havde sat sig ned for at male kaffe i en gammeldags kaffemølle med et stort messinghåndsving.

– De er vel nok heldig, nu er det holdt op med at regne. Men min svoger, som dog selv er herfra og altså kender egnen, burde have rådet Dem til at tage et par store støvler med. Vi bor jo midt i en sump. Tænk Dem, for at komme til nogle af mine gårde er man både sommer og vinter nødt til at bruge en båd … Apropos min svoger, jeg er lidt flov over, at han har turdet bede en mand som Dem …

Det spørgsmål, man måtte stille, og som Maigret lige fra den foregående aften havde tumlet med i sine tanker, var dette: Var han hos flinke mennesker, som ikke havde noget at skjule, og som behandlede den gæst, der var sendt dem fra Paris, så godt de overhovedet kunne, eller var han, Maigret, en uønsket person, som dommer Bréjon ubetænksomt havde påtvunget folk i vanskeligheder, der hellere end gerne ville være fri for ham?

Han fik den ide at foretage et eksperiment.

– Der ankommer kun få mennesker til Saint-Aubin, bemærkede han, mens han spiste sin suppe.