Jan Thiele

Blackjack

Lindhardt og Ringhof

Blackjack

Forsidebillede: Shutterstock
Copyright © 1998, 2019 Jan Thiele og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788771286113

Tidligere udgivet under titlen: Døden nederst i billedet

1. e-bogsudgave, 2019

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

KAPITEL 1

Ved et bord, lige ved diskotekets dansegulv, sad en kreds af kvinder. En af dem så interessant ud, resten af dem gjorde ikke – syntes i hvert fald Frants Hjejle og stoppede op, kiggede hende, diamanten i kulbunken, i øjnene; hun kvitterede med et blik, der vel skulle udtrykke uforsonlig stolthed og kold foragt.

Hjejle slog ikke øjnene ned af den grund, han lod tværtimod skinne igennem, at ham kunne hun ikke få ned med nakken.

Der syntes nu at indfinde sig en mere specifik besked i hendes udtryk. Den lød: Du er åbenbart ikke sådan at skræmme, okay da, lad os gå amok sammen. Men husk: Bliver du blød, eller bliver du bange, så er du død.

Hun tror vist, at hun er farlig, tænkte Hjejle, og det er hun måske også, men mon ikke jeg kan slippe af sted med at narre hende lidt?

En af veninderne, et af kulstykkerne, rejste sig for at gå på toilettet. Hjejle tog hendes plads.

”Du ligner min bror,” sagde hun, diamanten. ”Er det godt eller dårligt?” spurgte Hjejle. ”Godt, vil jeg tro.”

”Jeg hedder Frants.”

”Jeg hedder Cecilie.”

KAPITEL 2

Hjejle tog kondomet af, lænede sig ind over Cecilie og lagde det på gulvet, under sengen. Den klæbrige hånd trak han på tilbagevejen hen over hendes ryg, som han derpå gav sig til at kærtegne; lidt efter gav han sig i kast med hendes baller og lår.

Som minutterne gik, begyndte hun at stønne svagt. Hjejle drejede sig i sengen, lagde sig mellem hendes ben.

Dårligt nok var han kommet i gang med at give hende oralsex, før hun sukkede: ”Du minder mig altså om min bror.”

Hjejle studsede, trak hovedet til sig.

”Nej, hvorfor holder du op?” udbrød hun. ”Det var dejligt.” ”Prøver du nu på at sige til mig, at du har haft sex med din bror?”

”Ja, nekrofil sex, min bror er død.” Hun vendte sig halvvejs mod ham, smilede drillende. ”Slap nu lidt af, hvad? Jeg siger bare, at du minder mig om min bror, ikke kun i udseende, men også i temperament – han var også sådan en ilter en, med ham skulle der også hele tiden ske noget.”

”I sengen?” spurgte Hjejle og satte sig op.

”Nej, selvfølgelig ikke – i det hele taget. Hør nu her, Frants: Vi to har kendt hinanden en uge, og vi har dårligt været udenfor; du må indrømme, at du har fart på. Det er bare derfor, at jeg sagde, at du var ilter.”

Hjejle rømmede sig ildevarslende. ”Ja, du må undskylde, at jeg åbenbart tog en smule på vej. Men jeg er måske lidt på vagt efter forleden.”

”Forleden? Hvad skete der forleden?”

”Ja, dels viste du mig din pistol, og dels fortalte du mig, at du havde medvirket i en pornofilm.”

”Nej, det skulle jeg aldrig have betroet dig,” sagde hun træt irettesættende, ”der overvurderede jeg dig. Hør her: Jeg var tyve år dengang, og det var superblød porno, hvis man overhovedet kan sige, at det var porno. Skal vi så ikke sige, at det emne er uddebatteret en gang for alle?”

Hjejle tænkte over det, hun havde sagt, trak vejret tungt. ”Selvfølgelig er det okay, at du har medvirket i en sengekantfilm for ti år siden, det kan jeg vel ikke tillade mig at blive forarget over i dag – måske skulle vi endda se den film sammen for fuldstændigt at afmystificere den?”

”Det bliver til gengæld lidt svært.” Hun lagde sig fladt på maven, forsøgte at krølle en lok af sit korte, mørke hår om en finger, ”jeg tror, at de 15 eksemplarer, den blev lavet i, alle sammen blev solgt i USA.”

”Titlen lød ellers ret så dansk?”

”’Wild, wet, and willing’ mener jeg, den kom til at hedde i USA.” ”Det gjorde den vel,” sagde Hjejle tørt.

”Ja, den var nem at synkronisere,” tilføjede hun. ”Vi stønnede, mere end vi talte, i den film.”

Hjejle rynkede bekymret panden.

”Jeg tager pis på dig, kan du ikke forstå det?” sagde hun med ansigtet nede i puden – hun havde skubbet en hånd ind under kroppen, var begyndt at kærtegne sig selv.

”Hvad så med pistolen?”

”Du er da helt umulig i dag,” sagde hun henført. ”Jeg fortalte dig jo, at det var en souvenir fra en gammel kæreste, der ville begå selvmord for øjnene af mig, fordi han bare ikke kunne leve uden mig. Men da det kom til stykket, kunne han heller ikke finde ud af dét.”

KAPITEL 3

En morgen ringede kommissær Ole Stenmann fra Drabsafdelingen til Frants Hjejle og bad ham om at tage ud på en adresse lige i nærheden af Hjejles egen bopæl.

Den tidligere kollega var kort for hovedet, og Hjejle lovede ham, at han ville komme så hurtigt, han kunne.

Imens Hjejle kom i tøjet, kredsede hans tanker om opringningen. Stenmann var en højttalende og brovtende type, altid god for en plat vittighed eller en grovkornet kommentar. Selv om dette karaktertræk var blevet dæmpet, efter at kommissæren her i sommer var blevet gift, var det dog ikke aldeles udvisket. Den alvorlige tone, Stenmann havde betjent sig af i telefonen, bekymrede ham derfor.

Hjejle gik ind i soveværelset og betragtede en stund sin sovende veninde, Cecilie. De havde tilbragt en nat sammen i hans hjem, ellers plejede de at være hos hende. Han besluttede at lade være med at vække hende, skrev i stedet en besked om, at han snart var hjemme igen, og at han ville tage morgenbrød med tilbage.

Han spadserede i roligt tempo hen til adressen. Det var usædvanlig mildt i vejret, når man tog i betragtning, at det var blevet vinter.

På en villavej holdt en klump af politibiler. De stod i en halvcirkel omkring resterne af en rød bil, der nærmest sad som skudt ind i en husmur; hele bilens front var totalt ødelagt, alle ruderne var slået ud, og Hjejle kunne se blodspor på dørene, på fælgene, på asfalten – overalt.

’Trilles Køreskole’, stod der på bilens bagklap, øjensynlig den eneste intakte del tilbage af køretøjet.

”Det er ret frygteligt,” sagde Stenmann, som granitgrå i ansigtet kom gående hen imod Hjejle. ”Hun satte sig bag rattet, trampede pedalen helt i bund, drev bilen ned ad vejen som en vild væddeløbshest og kørte til slut lige ind i huset her. Kørelæreren var slet ikke nået at komme på plads ved sine instrumenter, før hun fyrede raketten af; vidnerne siger, at han under det korte, afsindige ridt rullede rundt nede på gulvet. Jeg tror ikke, at nogen af dem overlever. En Guds lykke, trods alt, at der ikke gik folk på fortovet.”

”Hvem var personerne, det gik ud over?”

Stenmanns øjne flakkede let. ”Se!” udbrød han. ”Der er slet ingen bremsespor på vejen – hun har end ikke forsøgt at bremse.”

Hjejle konstaterede, at det vitterligt forholdt sig sådan. ”Eller også har bremserne ikke virket, måske er der blevet pillet ved dem. Det er derfor, man har ringet til Drab; vidnerne siger nu, at det ikke så ud, som om hun overhovedet prøvede at bremse, hun satte tværtimod farten mere og mere op. Men okay. Hvis man er fuldstændig urutineret, og der går panik i en, så kan man vel tage fejl af speederen og bremsepedalen ...”

”Jamen, ’hun’, hvem er det?” spurgte Hjejle. Kommissæren så ikke på ham, idet han sagde: ”Jeg er bange for, at det er din tidligere kæreste, Veronika.”

Hjejle kiggede vantro, først på Stenmann, men da kommissæren nu var optaget af at rode i en konvolut, han havde i hånden, så på resterne af den røde bil. Det var en Golf GTI, konstaterede han, men hans tanker gik i alle mulige andre retninger end mod bilmærker og bilmodeller.

”Vi fandt det her i hendes pung.” Stenmann rakte ham et blodplettet visitkort.

Hjejle tog tøvende imod det. ’Veronika Dürrenmatt’ stod der blot og to forskellige telefonnumre. Han vendte kortet om – forsigtigt, for ikke at få blod på fingrene. På bagsiden var der trykt: ”’At vove er at miste fodfæstet en tid, ikke at vove er at miste sig selv.’ S. Kierkegaard.”

”Hun var psykolog, så vidt jeg husker?” sagde Stenmann. ”En slags.”

”Det gør mig sgu ondt, Hjejle.”

Hjejle nikkede. ”Der er vist tvivl blandt de lærde, om det citat overhovedet stammer fra Kierkegaard,” mumlede han, rakte kortet tilbage til Stenmann og luntede over mod bilvraget.

KAPITEL 4

’Marianne Kjær’ stod der på døren.

Hjejle kiggede en ekstra gang på navnet. Han blev usikker på, om han gjorde det rigtige ved at opsøge den kvinde. Omsider ringede han på dørklokken.

Et øjeblik håbede han på, at hun ikke var hjemme. Men da han hørte skridt, strammede han sig an. Døren blev åbnet.

”Hej, Marianne.”

Hun havde sat det lange hår op i en hestehale, hvorved de høje kindben kastede skygger over det sarte ansigt med de blå, let skrå øjne. Hun kiggede lettere spørgende på ham.

”Frants Hjejle,” sagde han. ”Veronikas ekskæreste.” Hendes ansigt lyste op i et smil. ”Ja, nu kan jeg godt se, at det er dig ... er der sket noget?”

”Må jeg komme indenfor?”

”... Ja, selvfølgelig.”

Hun førte ham ind i en sirligt indrettet stue. Han lagde sin frakke fra sig på en af de stole, der stod omkring et rundt marmorspisebord.

Telefonen ringede i det samme, og Marianne gik hen til vindueskarmen og tog den. Hun afsluttede forholdsvis hurtigt samtalen med en besked om, at hun havde fået gæster, men ville ringe tilbage.

Hun vendte igen sin opmærksomhed mod sin gæst. ”Det var min bror,” forklarede hun.

”Jeg skal ikke opholde dig unødigt,” Hjejle rømmede sig, ”jeg syntes bare, at jeg personligt ville fortælle dig, inden du hører det andre steder fra, at ... at Veronika er død.”

Det var, som om al luft gik ud af Marianne. Hun greb om bordkanten for at holde balancen. ”Død,” sagde hun tonløst, ”... men det burde vel egentlig ikke komme bag på mig, jeg vidste jo, den var ved at være alvorlig gal med hende.”

Lidt senere, da Hjejle havde forklaret Marianne de nærmere omstændigheder ved Veronikas død, og de havde drukket en kop te, gik Marianne ind i sit soveværelse og hentede en konvolut, som hun rakte ham. Den indeholdt et brev.

Kære Marianne

Du har tabt dit hjerte til mig, du skal ikke være ban ge, jeg skal nok passe godt på det.

Smukke ord. Mine ord, hvis du husker det. Sagt, da vi en sen eftermiddag lå i din seng.

Og jeg holdt ord! Jeg passede på dit hjerte.

Men du har ikke passet på mit. Du fortæller mig i telefonen, at du nu har erkendt, at for dig var kærlighed til en anden kvinde blot en leg, et ekspe riment; ikke noget, der egentlig sagde dig noget; ikke noget, du har i sinde at fortsætte med.

Da jeg er kommet nogenlunde til hægterne oven på din besked, tillader jeg mig at anmode om fore træde, måske i et forfængeligt håb om at redde stumperne af det hjerte, du skulle passe på.

Og hvad sker der? Jeg får 20 minutter til at tale min sag, så er det ud af vagten.

Du fik mig simpelthen til at føle mig så ussel, da jeg stod i din gård, tudende om kap med himlen, mens jeg dukkede mig bag nogle skraldespande, for at naboerne ikke skulle se mig.

Men hvorfor skriver jeg nu alt det her?

Ikke for min egen skyld, kun for din skyld. For at du, sort på hvidt, skal kunne se det seneste, for færdelige resultat af din selvdestruktive adfærd. For du lyver over for dig selv, hvis du tror, at du er færdig med kvinder. Jeg kan godt mærke, om en person, jeg går i seng med, får noget ud af det eller ej. Med an dre ord: Jeg ved, hvad du har lyst til; nemlig, at være sammen med mig.

Min skat, lad os få vores forhold på skinner igen. For din egen skyld: Adlyd dine følelser og bliv min prinsesse igen – ellers tør jeg ikke svare for føl gerne. Nogle gange føler jeg så voldsomt, at jeg kan eksplodere af kærlighed, hvad øjeblik det skal være!

Jeg er ked af at skrive det her brev. Og jeg er spe cielt ked af at skrive det sidste, for det er slet ikke det, jeg ønsker.

Hverken for dig eller for mig. Derfor: Ring til mig.

Kys, knus og kærlighed større end universet.
Din Veronika

Hjejle lagde brevet fra sig på sofabordet.

”Hun ville ikke acceptere, at det var slut,” forklarede Marianne, ”og efter at hun sendte det brev til mig, forfulgte og udspionerede hun mig. Hun ringede til mig dag og nat, lagde som regel røret på uden at sige noget, men jeg vidste alligevel, at det var hende, og når jeg gik ud, fulgte hun efter mig på sin sorte racercykel.

Nå, jeg har en motorcykel, så jeg kunne nemt slippe fra hende. Jeg tror, at hun ville have kørekort, fordi hun ønskede at jage mig med større succes. Jeg var blevet en besættelse for hende.”

”Stakkels Veronika,” sagde Hjejle og rejste sig fra sofaen, ”hun var altid på kanten, men en dag klikkede det altså for hende.”

Hun fulgte ham ud. Hjejle gik tæt bag hende, hun brugte en parfume, som Cecilie også benyttede – han glædede sig til, at han snart skulle se Cecilie igen.

”Har du stadig din kontakt i Drabsafdelingen?” spurgte Hjejle, idet de skulle til at tage afsked.

Marianne kiggede noget forbeholdent på ham, men svarede så: ”Ja, det har jeg, hvorfor?”

”Han ved ikke noget om dig og Veronika?”

”Selvfølgelig ikke.”

”Kan du ikke fortælle ham, at Veronika var en af dine bekendte, og sørge for at han ikke går til medierne med hendes død? En smule diskretion ville have glædet hende, tror jeg. Hun var jo lidt forfængelig.”

”Hendes død var nu ikke særlig diskret,” indvendte Marianne. ”Måske ville hun netop gerne i aviserne på det nummer.”

”Det er muligt; men så lad os, der stadig har overblikket i behold og trods alt godt kunne lide hende, bestemme, at hendes vanvittige himmelfart ikke lige skal være det, man hygger sig over i kantinerne i morgen.”

Marianne smilede trist. ”Du har ret ... Men tror du virkelig, at medierne kunne finde på at beskæftige sig med Veronikas død? Der foreligger jo ingen forbrydelse.”

”Nej, det gør der ikke. Men der foreligger alt andet lige en interessant historie, som din kontakt i Drab i modsat fald kunne finde på at give videre til en journalist, som han måske skylder en tjeneste.”

KAPITEL 5

”Tillykke, Frants,” sagde Veronika. ”Nu skal du rigtig være konge for en dag.”

Hjejle så, at han sad i en lille hestevogn, mens Veronika havde taget plads på kuskesædet. Hun holdt tømmerne og en pisk i hånden. En enkelt hest var spændt for.

Veronika rejste sig i sædet, slog hesten let over bagen, hvorved vognen satte sig i bevægelse.

Hjejle blev kørt omkring som en kongelig person. Han vinkede til folk på fortovet. Mange vinkede igen, men der var også nogle, der blev sure og råbte: ”Sådan en blærerøv, hvem tror han, han er?” og lignende ting efter ham.

På turen kiggede solen regelmæssigt frem bag nogle regntunge skyer; den oplyste himlen i en skærende lilla farve, der – også på grund af den stikkende varme – ledte Hjejles tanker hen på den ansigtssol, han havde set Veronika bruge, når hun syntes, at hun ellers var for bleg til at vise sig blandt andre mennesker.

Omtrent der, hvor byen hørte op, og skoven begyndte, passerede hestevognen en fortovsrestaurant. Ved et af bordene sad en stor, grov mand i et elegant sommerjakkesæt og drak kaffe. Manden fik øje på dem, han rejste sig og gik over mod hestevognen; han smilede og sendte fingerkys til Veronika.

”Det er min far, han vil forføre mig, han kan ikke genkende sin datter, han tror, at jeg er en af gadens løse fugle, han vil forføre mig,” sagde Veronika rasende.

Hun gav sig til at skrige, højt og vedvarende, og piske løs på hesten.

Hjejle kiggede forvirret på hende, han overvejede at gribe ind, men det blev kun ved overvejelserne. Hesten blev til sidst påvirket af tumulten og de vedvarende pisk, den modtog; den vrinskede – og satte farten op. Inden droschen kom så meget op i hastighed, at omgivelserne gled ud i en tåge, vendte Hjejle sig halvvejs omkring i sædet. Manden, der havde vinket til Veronika, var stoppet op, han stod forbavset og kiggede efter den løbske hestevogn.

De havde retning mod den røde port, der markerede indgangen til skoven. Porten var lukket, alligevel fortsatte Veronika med at tæske løs på hesten, og med fuld fart kørte droschen frontalt ind i det solide træværk. Hesten vrinskede, Veronika skreg.

Hjejle vågnede med et sæt.

”Sagde du noget, Frants?” spurgte Cecilie.

”Nej … sov bare videre, skat.”

”Må jeg spørge dig om noget, Frants?” Cecilie lød alvorlig. Hjejle var utilpas, han var tørstig, svedig og svimmel oven på den mareridtsagtige drøm, men han svarede så uanfægtet, som han kunne: ”Ja, selvfølgelig må du det.”

”Sig mig ærligt, er du træt af mig?”

”Hvordan kommer du på den idé?” Han blev straks mere nærværende.

”Er det for meget for dig, at jeg er kommet ind i dit liv på det her tidspunkt, hvor du sørger over hende din tidligere kærestes død?”

Hjejle stirrede ud i natten, så kiggede han på Cecilie – det var ikke så mørkt i rummet, at han ikke kunne se, at hun lå med ryggen til ham og talte.

”Nej, hvorfor siger du det? Jeg tror faktisk ikke, at jeg ’sørger’ over Veronika, det er trods alt over et år siden, vi holdt op med at være kærester; selvfølgelig gør hendes triste skæbne mig ondt, men ligefrem ’sørger’?”

”Du har været så mærkelig fraværende her i aften; hvad er der galt?”

Hjejle overvejede i dette øjeblik at svare hende: ”Jeg ved ikke, hvad der er galt”, men så kom han i tanke om, at han ikke mente, at der var noget galt, heller ikke med deres forhold, og at han i øvrigt slet ikke syntes, at han havde været fraværende her i aften, som hun beskyldte ham for, og at han derfor faktisk ikke forstod, hvorfor de overhovedet skulle have den her diskussion. Dog mente han at forstå så meget, at Cecilie Hyldgaard måtte være et endog meget fint og følsomt menneske, siden hun kunne lave sådan stor ståhej ud af ingenting, en indskydelse, han kun fandt dokumenteret, idet hun nu snøftede højlydt en enkelt gang.

Hjejle rullede om på siden og holdt om hende.

”Der er ikke noget galt,” sagde han beroligende. Hun begyndte stille at hulke.

”Så, så.” Han strøg hende over håret.

”Der er noget, jeg må indrømme,” græd hun.

”Nå, hvad?”

”Det var mig, der løsnede bremserne på Veronikas bil.” Hjejles blod kølnedes gevaldigt. ”Hvad siger du?” udbrød han.

”Ligesom jeg gjorde det på min brors bil i sin tid, så han kørte galt og døde.”

”Det er umuligt?! Hvor skulle du vide fra, at Veronika var begyndt at tage køretimer, jeg vidste det ikke engang selv, og hvordan kunne du overhovedet vide, hvem hun var? Jeg har ikke fortalt dig, hvad hun hed til efternavn, eller hvad hun lavede, eller hvor hun boede. Alt, hvad du vidste om hende, var, at hun hed Veronika!”

”Jeg gjorde det selvfølgelig ikke i virkeligheden, jeg gjorde det i tankerne, fordi jeg ikke kunne holde ud, at du stadig var forelsket i hende.”

”Nå, sådan,” sagde Hjejle mat. Han gjorde sig umage for at få hold på hele situationen, tilføjede så: ”... i øvrigt er det altså noget forbandet sludder, at jeg skulle være forelsket i Veroni...”

”Jeg tror dig ikke,” afbrød hun ham med skælvende stemme. ”Du er stadig forelsket i hende. Og jeg har det forbandet dårligt med at konkurrere med en afdød, det er ikke fair konkurrence. Jeg vil gerne have, at vi sover hver for sig de næste par dage, indtil du ved, hvad du vil.”

”Jamen, jeg ved, hvad jeg vil,” sagde han, efterhånden noget småirriteret. ”Jeg vil være sammen med dig. Jeg har endda købt en bil, så vi kan køre rundt at se på et ordentligt sted at bo; det var det, du ønskede, så vidt jeg forstod?”

”Jeg ønsker først og fremmest, at jeg kan være sikker på dine følelser, Frants. Jeg vil ikke risikere at miste dig, som jeg mistede min lillebror.”

KAPITEL 6

Hjejle havde taget fri fra arbejde denne dag. Han var ude og køre en eftermiddagstur i sin nyerhvervelse, en næsten 20 år gammel, men nyrestaureret og nysynet, dueblå Peugeot 504 med automatgear. Han drejede væk fra Amagerbrogade, fortsatte ad Englandsvej, kørte gennem et område bestående af kontorejendomme og fabriksbygninger på den ene side af vejen og havekolonier på den anden. Den svage vintersol, der gik på hæld, ramte midt på vejen og lagde yderligere afstand til de to forskelligartede bebyggelser.

Han slog den hvide plasticsolskærm ned og rettede sig helt op i sædet for ikke at blive generet af solen.

Han passerede gennem en kort tunnel, sandsynligvis bygget i forbindelse med det omfattende Øresundsbroprojekt, der i disse år var ved at blive ført ud i livet. I begge sider af tunnelen var der sat lamper så tæt, at de lignede to lysende pile – de formelig skød ham ud i dagslyset igen.

Egentlig spild af både tid og penge at ligge her og brænde benzin af, tænkte han; men han kunne ikke finde ud af, hvad han ellers skulle tage sig til.

Lidt senere fór han – for selv om bilen var af ældre model, var der ganske godt træk i den – gennem det lillebitte marklandskab, der lå mellem Tårnby og Dragør og aflagde en slags bevis på, at landet engang havde været en landbrugsnation.

Han passerede en samling lave huse og en rød kirke på en høj. Der var ikke noget spir på tårnet, kun et skråt tag. De murede gavle omkring taget lignede to små trappestiger til himlen.

Egentlig noget pjat, at de ikke skulle ses i aften, funderede han over, men efter den syvende himmel, hvor de vel havde befundet sig de sidste par uger, var det måske meget godt at komme lidt ned på jorden, være lidt sig selv, og Cecilie havde jo ladet ham forstå, at hun havde brug for nogle dage alene; så det måtte han vel respektere – ja, det gjorde han i hvert fald.

Hjejle kiggede på sin benzinmåler; tanken var ved at være tom.

Han kørte mod byen, mens han spekulerede på, hvad han egentlig skulle tage sig til her i aften, da han jo ikke kunne ligge og køre rundt hele natten – han kunne selvfølgelig tage på kasino, som han plejede at gøre om aftenen, før han mødte Cecilie, men han havde ikke rigtig lyst, han havde faktisk heller ikke rigtig råd efter at have tabt jævnt på det seneste.

Hjejle drejede ind ved Q8-tanken på Artillerivej for at tanke op – og tanke sig selv mentalt op til denne aften, der jo gerne skulle vise sig at være et slagkraftigt alternativ til en aften med Cecilie i hendes seng, for det gik jo ikke an, at han ikke kunne finde ud af at underholde sig selv en enkelt aften eller to; det kunne hverken hun eller han være tjent med.

Han kastede et blik over mod Hotel Scandinavia, der var nabo til benzintanken. Var det ikke for den cylinderformede tilbygning af sort glas i stueetagen og navnet ’Casino Copenhagen’ bøjet i neon oven over det tonede glasparti, som udgjorde indgangen, ville det yderst mondæne hotel have lignet ethvert andet højhus i enhver by i Europa, tænkte han.

I færd med at bakke sin bil ind foran en stander, man kunne tanke blyholdig benzin fra, var Hjejle nødt til at bremse op, fordi en vogn var kørt frem lige bag ham.

Hjejle fik øjenkontakt med denne bils fører, som han med fagter lod forstå, at han faktisk var i færd med at køre ind til standeren, og hun måtte holde tilbage, fordi han var kommet først.

Bilisten forstod tilsyneladende hans besked, hun løftede hånden som tegn på det, begyndte at bakke, så han kunne komme til.

Hjejle satte atter bilen i bakgear, trykkede umærkeligt på speederen, vendte sig i sædet for at bakke ind – da en lille hård, bumpende lyd fik ham til at træde på bremsen.

Føreren af den anden bil havde ikke engang bakket en halv meter, og han havde påkørt hende vel med en fart af en halv kilometer i timen.

De stod begge ud af deres vogne.

”Du skulle nok have kørt lidt længere tilbage,” sagde Hjejle.

Han blev nødt til at tale højt, myldretidstrafikken på den femsporede Amager Boulevard, kun 100 meter væk fra, hvor de befandt sig, støjede enormt.

”Jeg forstod ikke, hvad det var, du ville,” svarede hun, en yngre, velklædt kvinde med lidt for meget rouge på kinderne og et lidt hektisk udtryk i øjnene. ”Men jeg tror ikke, at der skete noget.”

De undersøgte sammen bilerne. Hjejles Peugeot havde ikke fået en ridse, og det havde hendes kæmpestore Volvo heller ikke. I hvert fald ikke ved første øjekast.

”Jo, der er kommet en bule,” udbrød hun.

”Hvor?” sagde Hjejle og følte sig i dette øjeblik helt sort indeni.

”Der!” Hun satte sig på hug og pegede på kofangeren.

I det rette lys, hvilket ikke længere var så nemt at skaffe sig, fordi solen nu næsten var gået ned, kunne man se, at der faktisk var kommet en lille ubetydelig skævhed på kofangeren og i karrosseriet lige under kofangeren.

”Jeg er nødt til at få skaden udbedret,” sagde hun hastigt. ”Det er en firmabil.”

”Det er jo ingenting,” sagde Hjejle, idet han prøvede på ikke at lyde panisk. ”Det dér er der jo ikke en kat, der ser. Sådan en bule kan på ingen måde forårsage rusttæring, den er rent kosmetisk.”

”I DFDS har vi det princip, at vores bilpark skal være i lige så perfekt stand som vores skibe!” sagde hun med professionel fasthed i stemmen.

”Så ryger jeg to præmietrin op i kasko,” røg det ud af munden på Hjejle.

”Du skulle have set dig tilbage, før du bakkede,” sagde hun stramt.

”Jeg kunne jo ikke drømme om, at du kun bakkede 10 centimeter. Det er altså ufattelig dårligt kørt,” svarede Hjejle hende sammenbidt igen.

”Jeg tror nok, at jeg har kørt lige så meget bil, som du har!” sagde hun ophidset.

Hjejle rystede på hovedet, han gad ikke prøve på at overdøve trafiklarmen for at diskutere med kvinden, da han vidste, at han alligevel ville få hele skylden for uheldet.

De udvekslede navne, forsikringsselskaber, registreringsnumre, hun kørte videre, Hjejle fik benzin på, betalte med sit dankort ude ved standeren, satte sig ind i sin bil, kørte ind på parkeringspladsen, der var direkte adgang til fra benzinstationen, og som var reserveret gæster med ærinde til Hotel Scandinavia og dets kasino, og parkerede dér.

Hjejle sad lidt i bilen, mens han spekulerede på, hvad det egentlig var for et samfund, han var medlem af; hvad det var for et samfund, som værnede så meget om sin bilpark, at en fattig mand hellere måtte knække nakken økonomisk, end at nogle latterligt kostbare biler skulle risikere at køre rundt med usynlige buler i kofangeren? Da han ikke fandt noget fornuftigt svar på dette spørgsmål, steg han ud af sin bil og gik over mod kasinoet.

Med en hvislende lyd skød de fotocellestyrede døre til side for ham. Han afleverede sin gamle, slidte læderfrakke i garderoben, viste sit årskort til damerne ved kassen og trådte ind i den hangarstore spillehal. Her så helt tomt ud, fordi der kun var mennesker omkring en enkelt af black jack-bordene og et par af rouletterne. Hjejle følte sig et øjeblik utilpas; det var, som om gulvet gyngede, som om det tykke væg til væg-tæppe var lagt på kviksand, som om væggene med spejlene og marmorfliserne og de mange lamper ville rulle ned over ham og knuse ham. Er jeg i færd med at begå fejl? tænkte han svimmel, og med denne ubehagelige fornemmelse i kroppen tog han plads ved black jack-bordet.

Han smed to tusinde kroner i kontanter på den grønne filt, klar over, at tabte han disse penge, blev han nødt til at tage et par nattevagter i taxaen ud over sine sædvanlige dagvagter for at kunne betale terminen på sit rækkehus – men det var måske heller ikke længere noget problem at arbejde om natten, funderede han over, altså, hvis hans affære med Cecilie sang på sidste vers.

Dealeren lagde Hjejles penge ud til siden. Inden han gav kort til næste spil, vekslede han dem til jetoner.

Hjejle placerede et 50-kroners stykke i den lille aftegnede boks på filten.

Dealeren fordelte kortene til Hjejle, hans fire medspillere og sig selv med samme rutinerede bevægelse som en bordtennisspiller, der står og træner sin baghånd.

Hjejle så, at hans første kort var en femmer, spillets dårligste kort, mens bankens var et es, spillets bedste kort. Det begynder sgu godt, tænkte han.

Hjejles næste kort var en 9’er, det gjorde bestemt ikke hånden bedre. De andre spillere fik kort. Hjejles tur: 2’er. Han bankede med en finger i bordet som tegn på, at han skulle have yderligere kort: 8’er. Han var gået over! Banken vendte sit kort, l0’er, black jack til banken, ærgrelsens suk fra de andre spillere, tælling: minus 9a ... Starter sgu rigtig godt, tænkte Hjejle dystert og bestilte en grapetonic hos en af de servitricer, der sværmede rundt imellem spillebordene.

Skoen blev spillet til ende, kortene blev blandet til en ny sko, kortene blev spillet, blev blandet, blev spillet, og Hjejle talte hvert og et.

”Black jack, paying 300,” sagde dealeren halvhøjt, hvorved de omkringstående kunne høre, at man ved bordet havde en vinder, og han gik i gang med at udbetale gevinsten.

Endelig, tænkte Hjejle, nu vender heldet!

Én 250-kroners jeton og fem 10-kroners jetoner blev skubbet over filten og placeret ved siden af hans indskud.

Dealeren stod et øjeblik som fastfrosset, han var ellers i færd med at trække kort fra skoen. Hjejle lod, som om han ikke bemærkede det.

”Anything for the dealer?” spurgte fyren i sin akavede stilling. Hjejle koncentrerede sig om at flytte gevinsten over til sin øvrige formue. Ud af øjenkrogen kunne han se, at han havde at gøre med en dealer, der bar et massivt sølvur om sit solbrændte håndled, en sølvlænke om det højre håndled og en ring af sølv med en stor, sort sten midt i trykket ned over højre hånds pegefinger.

Hvorfor er man så påvirket af sit arbejdsmiljø? funderede Hjejle over, mens han stablede jetoner – hvorfor er politifolk altid dårligt klædt, og hvorfor går der højst fjorten dage fra, at en fyr, der kommer lige fra gaden og bliver ansat som croupier på et kasino, begynder at gå med tunge smykker af enten sølv eller guld på hænderne?

”Har De lyst til at give drikkepenge, hr.?”

Hjejle plejede at give drikkepenge for ikke at blive forstyrret i sin korttælling – han kiggede på den sølle stabel af jetoner, der stod foran ham. Selv med de tre hundrede, han netop havde vundet, havde han allerede tabt over tusinde kroner denne sene eftermiddag, og han havde dårligt nok været på kasinoet i en halv time.

”Det er kutyme her på Casino Copenhagen at give 10 procent af sit indskud i drikkepenge, når man får black jack – you speak Danish, sir?”

Med et stille suk smed Hjejle to af de blå 10-kroners jetoner hen til dealeren; i modsat fald, vidste han af bitter erfaring, ville personalet chikanere og stikke til ham resten af aftenen, ja, mere end det, tilkalde pitchiefs og controllers og alle former for inspektører med engelske titler, med det resultat, at han ikke ville få den nødvendige ro til at tælle kortene, og så var det hele ligesom ligegyldigt, for korttælling var, som Hjejle opfattede tingene, det, der adskilte en professionel black jack-spiller fra en almindelig kasinogæst, det, der adskilte en statistisk beregnet indkomst fra en tilfældig aften, hvor man tabte eller vandt nogen penge.

Hjejle drak af det glas med grapetonic, han havde stående i en fordybning i bordets læderbetrukne kant, mens hans medspillere spillede denne runde til ende. Og Hjejle lovede i disse sekunder sig selv, at hvis han en dag skulle blive blanket definitivt af her ved bordet, så ville han gå lige hjem og skrive en bog om black jack; give alle fiduserne fra sig for derved at få sine penge ind igen, først og fremmest de tusinder og atter tusinder af kroner, han havde erlagt i tvangsdrikkepenge.

KAPITEL