VEJEN DERHEN

Vejen derhen

af Jan Thiele

Copyright © 2014, 2019 Jan Thiele og Saga A/S

Forsidebillede: Shutterstock

2. udgave

ISBN 978-87-7128-612-0

Tidligere udgivet som: Døden på vej derhen

Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner

eller virksomheder, der har indgået en aftale med Copydan

Tekst & Node, og kun inden for de rammer, der er nævnt i aftalen.

Saga A/S, et imprint under Lindhardt og Ringhof A/S, et selskab i Egmont

www.lindhardtogringhof.dk

jan thiele

VEJEN DERHEN

KRIMI

Saga

Prolog

Hun var kun lige fyldt 39 år, alligevel følte hun sig ikke længere i stand til at passe et almindeligt arbejde. Ja, hun fik ondt i maven bare ved tanken.

En morgen for snart et år siden vågnede hun op og følte sig svimmel. Hun stod ud af sengen, klædte sig på og spiste morgenmad, følte sig undervejs fysisk som psykisk i ubalance; ikke desto mindre besluttede hun at tage på arbejde.

I metroen og bussen gik det nogenlunde, det samme gjorde det på spadsereturen fra busstoppestedet til firmaet.

Da elevatordøren lukkede, var det ikke rigtig, som om personen i spejlet virkede bekendt, men hun nåede da frem til storrummet, hvor ledelsessekretariatet holdt til. Hun hængte sit tøj i garderobeskabet, der stod som en telefonboks i udkanten af ”touchdown”-området og fik skænket sig et glas vand fra vandbeholderen, dernæst en kop kaffe fra kaffeautomaten – ganske som hun plejede.

I samme øjeblik hun satte sig bag sin computer, gik det imidlertid galt – det var, som om en sæk blev trukket ned over hovedet på hende, og hun blev frarøvet alle glade tanker. Sad bare i sin stol og græd som et spædbarn. Besvimede. Kollegerne ringede efter en ambulance. Rolf var ikke mødt, da det skete; og hun vidste ikke, hvordan han ville have reageret, hvis han havde været til stede.

Det var stress, der var årsagen, ovenikøbet stress så omfattende og langvarig, at den var skadelig. Lægerne mente dog, at hun snart ville komme sig. Først et par uger senere, da tågen i hjernen gradvist lettede, turde hun begynde at tro på dem.

Rolf var firmaets administrerende direktør, hovedaktionær og en af dets oprindelige grundlæggere, tilmed en berømt person, havde endda sit eget tilnavn i medierne: ”Mr. Bizz” (de vidste slet ikke, hvor lidt forretningsmæssig, ja, hvor barnlig, han kunne være).

Til en firmafest for en del år siden havde hun stået i foyeren sammen med en kvindelig kollega, da han tilfældigt kom forbi og på en underspillet, lettere forbavset måde udbrød: ”Hvad står I to her og trækker for?”

Der er få mænd, som kan slippe af sted med sådan en bemærkning; han var en af dem, for hun havde grinet, totalt afvæbnet. Kollegaen var ikke på samme måde blevet charmeret, snarere tværtimod.

Fra da af havde de været sammen – når det passede ind i hans øvrige liv, selvfølgelig ikke mindst hans familieliv. Da han næsten altid arbejdede, også om aftenen, var det ikke det store problem at få tid til hinanden, for han kunne i et vist omfang passe forretningerne fra hendes lejlighed.

Hun slog en hånd i bassinkanten og havde dermed svømmet de første tre hundrede meter af de i alt planlagte femten hundrede, en distance, hun gennemførte flere gange om ugen, helst hver anden dag og helst her i Kildeskovshallen, fordi der var halvtredsmeterbassin. Det spillede selvfølgelig også ind, at hendes mor boede i nabolaget. Så kunne hun besøge hende på vej hjem. Hun kastede et blik på det digitale ur i hallen. Mellemtiden var god, ikke personlig rekord, men dog ikke så langt derfra. Hun tog hånden op for øjnene som skygge for at sikre sig, at cifrene var læst korrekt. Det var de. Hun stillede sig med fødderne på den lille afsats på flisevæggen, hvorved vandet nåede hende omtrent til halsen.

Solen bragede gennem svømmehallens glassider, og genskinnet fra vandet var hvidt og stærkt, selv med svømmebrillerne på, og skønt det såvel var sent på dagen som sent på året.

Et par teenagepiger pjattede, mere end de svømmede, på banen ved siden af. De lignede hinanden af udseende og væremåde, selv om der nok var et par års forskel på dem. Hun spekulerede over, om de var søstre eller bare venner, hældede mest til den sidste antagelse; fik let hovedpine, fordi hun – for at komme til den slutning – havde benyttet nogenlunde de samme mentale værktøjer som i de mange år, hvor den havde stået på markedsanalyser dag ind og dag ud.

Hun rensede sine tanker. Minuttet, hun gav sig selv til at hvile i, var for længst overskredet, og hun lod sig falde forover i det azurblå vand, satte fra mod bassinkanten og gled udstrakt gennem elementet – tog det første crawltag, det næste, det næste igen, drejede hovedet til siden, hvorved munden akkurat kom fri af vandet, og hun trak vejret, kort og øvet. Tog tre tag til, inden hun på ny hev luft ind. Hver gang hun lavede manøvren mod vest, blændede solen; hun prøvede at lukke øjnene for hvert sjette tag, men af og til glemte hun det.

Efter en kolbøttevending ved den modsatte ende af bassinet dykkede hun, svømmede flere meter så tæt på bunden, at brystet kurrede mod fliserne en enkelt gang eller to. Hun mærkede vandets hårde trykken for ørerne og fokuserede i tankerne på Rolfs og hendes rejse til Rio de Janeiro og de andre kystbyer i Brasilien, som fandt sted kort før den frygtelige dag, hvor hun gik ned med flaget. I Brasilien havde hun dykket med snorkel, hver gang lejligheden havde budt sig.

Hun steg op til overfladen. Mærkede den velsignende fornemmelse af ny luft i lungerne. Selv om der var tale om typisk svømmehalsluft – varm og fugtig – virkede den efter åndeløsheden i dybet næsten kølig og frisk.

Det havde været en ferietur maskeret som en forretningsrejse: Han skulle besøge nogle af firmaets fabrikker, og hun skulle sekundere ham professionelt. Men i virkeligheden skulle de nyde solen, varmen og hinandens selskab – først og fremmest ikke gøre alting i smug som hjemme i Danmark.

I Rio havde de en aften været ude at danse, og Rolf var blevet mere beruset end godt var. På vej hjem til hotellet havde han pludselig ført hende hen mod de mange prostituerede, der står i geledder på Copacabanas strandpromenade efter mørkets frembrud, mens han fuldemandsagtigt havde vrøvlet om, at de skulle invitere en af pigerne med op på hotelværelset. Hun var blevet ude af sig selv af raseri og skuffelse, fordi hun indså, at tilbuddet var alvorligt ment. Episoden havde mere eller mindre spoleret resten af turen. Også fordi han bare slog den hen, da han blev ædru, og ikke på nogen måde undskyldte sin optræden, men tværtimod bebrejdede hende, at hun var snerpet, og hun jo bare kunne sige nej, behøvede i hvert fald ikke at blive sur.

I bassinet havde hun overstået de næste tre hundrede meter, igen i en rigtig god tid, og stod nu atter på afsatsen og sundede sig.

Teenagepigerne var færdige for i dag. Uden besvær hævede de sig op fra vandet i armene, satte en fod på kanten, inden de kom op i stående stilling og gik mod omklædningsrummet. En ældre dame firede sig forsigtigt baglæns ned ad stigen til bassinet. Kvinden gled ud i vandet, lagde sig på ryggen og sejlede langsomt af sted i den yderste bane med armene synkront i bevægelse som et sæt årer.

Hun tjekkede uret. Det var tid til næste interval. Men denne gang kom hun ikke ud af stedet. Tænksom blev hun stående på sin afsats; hun pressede sig mod tovet til den næste bane, så en anden svømmer i hendes bås ikke kom for tæt på hende, da han vendte. Svømmebrillerne føltes ubehagelige, og hun skød dem op i panden. Den nedgående sols stråler ramte, og hun lukkede øjnene et sekund.

Forholdet til Rolf var faktisk først blevet helt godt igen, da han besøgte hende på sygehuset. Det var også dér, at han havde lovet hende, at hun aldrig skulle få økonomiske problemer: Han ville sørge for hende, så længe hun levede; og han holdt ord, viste det sig, for næste gang han kom forbi, medbragte han et juridisk dokument, hvoraf det fremgik, at hun i resten af sit liv ville modtage et beløb hver måned, der var rigeligt stort til, at hun kunne leve af det. Lejen for lejligheden på Nikolaj Plads var ovenikøbet betalt. ”Apanagen” var faktisk af en størrelse, så hun kunne købe en lille lejlighed i Gentofte. I den boede hendes mor. Til en symbolsk husleje.

”Vil du så omsider undskylde det, der skete i Rio?” havde hun spurgt ham, da hun fik overrakt papirerne. Men han havde ikke givet sig. ”Så ville jeg jo være uærlig,” var svaret, ”og du ville miste respekt for mig. Jeg synes fortsat kun, at det beviser, hvor vild jeg er med dig, vel at mærke på den uselviske måde, at jeg sådan vil dele dig med en anden.” Det blev sagt med så megen frækhed og charme, at hun ikke kunne lade være med at smile opgivende.

I øvrigt var hans ærlighed – og fandenivoldskhed – årsagen til et nyt mærkeligt forslag, som han havde stillet her forleden. Det gik nemlig ud på, at hun skulle ”tage sig lidt af” hans søn, Peter. ”Hvad mener du med det?” havde hun undrende udbrudt. ”Skal jeg gå i seng med ham?” Han havde set mystisk ud, og hun havde gentaget spørgsmålet. ”Måske bare en enkelt gang, det er jo ikke meget, jeg efterhånden kan præstere på det hvide lærred – lagen, mener jeg selvfølgelig!” Det havde han ret i, mere end nogensinde, men det var også ligegyldigt, deres kærlighed var af en anden karakter – de kunne tale sammen om alting, grine ad de samme ting; selv om aldersforskellen imellem dem var mere end tredive år. ”Jamen, hvorfor?” havde hun, tvivlende, chokeret, spurgt ham om. ”Hvorfor ikke?” havde han fremturet. ”– Jeg vil sikre mig, at han er den rette til at køre mit firma videre, ellers bliver det sgu nok tøsen, der får lov; men hende behøver du formentlig ikke være kærlig over for.” Så havde han grinet på den afvæbnende og ekstremt charmerende måde, som var helt hans egen. ”Tøsen” var hans datter, Eva, Peters lillesøster.

Ligesom med luderen i Rio var hun ikke i tvivl om, at hans forslag var alvorligt ment, men denne gang blev hun ikke sur, da hun lige var kommet sig af forskrækkelsen; mærkede tværtimod en mærkelig forventningsfuld sitren indfinde sig i kroppen.

Hun snakkede med sin mor om, hvorvidt hun skulle gøre ham den tjeneste. ”Selvfølgelig skal du det,” havde moderen prompte svaret – og tilføjede med den besynderlige logik, der herskede hos hende: ”En af de ting, jeg virkelig fortryder, er, at jeg lod din far snyde os. Man skal tage de chancer, der byder sig her i livet!”

Faderen forlod dem for en yngre kvinde, allerede inden hun selv var blevet født.

Det affejede den sidste tvivl i hendes sind. Og da hun ringede til Peter på kontoret og inviterede ham til at komme forbi, måtte hun erkende, at hun var betaget af hele stemningen, hele set up’et. Hun nød at være vidne til, hvordan Peter, som altid plejede at være arrogant over for hende, blev usikker, og det så dybt, at hun måtte bruge kræfter på at overtale ham, før han sagde ja.

Hun regnede med, at hans besøg ville blive mindst lige så spændende som telefonsamtalen. Den forventning gik ikke på det seksuelle, men alt det rundt omkring.

Af statur mindede Peter meget om sin far, men han havde for vane at falde sammen i ryggen, ikke at være for omhyggelig med barbermaskinen, normalt gå i den samme slidte, blå fløjlsjakke og værst af alt: lugte af cigar. Helt modsat Rolf, der holdt sig rank, altid var velklædt i moderne jakkesæt, var velsoigneret og duftede lækkert.

Rolf var særdeles grundig i sin undersøgelse af, om sønnen skulle efterfølge ham i direktørstolen eller ej. Derfor overvågede en privatdetektiv for tiden Peter dag og nat. Og det, der nok gjorde aftalen med Peter ekstra pirrende, var, at detektiven ikke måtte finde ud af noget. Grunden til, at efterforskeren ikke bare holdt fri i morgen aften – hvor det hele skulle foregå – var, at Rolf ville bruge lejligheden til at finde ud af, hvor skrap han egentlig var til sit job!

Der krøb en sky for solen, øjeblikkelig begyndte hun at fryse, hun kiggede op på uret i svømmehallen. Hun havde stået her alt for længe, konstaterede hun, havde helt glemt sin træning. Det var på tide at få overstået de sidste 900 meter.

Med et kraftfuldt spark satte hun af fra bassinkanten.

***

På aftalt tidspunkt ringede han på dørtelefonen i Nikolajgade, på den lille metalknap ud for hendes navn. Han vidste ikke engang, at hun hed ”Rasmussen” til efternavn. Eller også havde han glemt det.

Hun lukkede ham ind uden at spørge, hvem det var. Han masede op til femte sal, mens han grublede over, hvad alle hendes krav skulle gøre godt for. Ud over at han skulle være her til tiden, havde hun også forlangt, at han ankom ad en besynderlig omvej: Han skulle køre i sin egen bil ind til biografen på Fisketorvet, parkere på toppen af bygningen, løse billet til ”Tinker Tailor Soldier Spy”, forlade salen allerede under reklamerne og så tage en taxa ud til hende.

Han havde gjort nøjagtigt, som hun havde sagt.

Han forcerede de sidste trappetrin og bankede på døren til hendes lejlighed. Da hun åbnede, kunne han næsten ikke genkende hende, selv om han da så hende på kontoret af og til, når hun kiggede forbi for at besøge hans far. Ved de lejligheder var hun altid klædt, som dengang hun stadig arbejdede i firmaet – hvid skjorte, sort, stram nederdel og høje sko.

Men uden den uniform og nu blot iført en lyseblå housecoat så hun så almindelig ud, at hun kunne tages for enhver anden. Hun var ikke særlig høj, lidt buttet, vel ganske køn, selv om hun brugte for meget mascara efter hans smag.

Hun bød ham indenfor med et geishaagtigt smil.

Lejligheden var ikke stor, men fra stuen var der en fantastisk udsigt over byen. Uden diskussion en af firmaets bedste lejligheder. Dagligstuen var hovedsagelig indrettet med møbler fra 1920’erne og 30’erne. Han var ikke i tvivl om, at det var hans far, der havde betalt dem. Om det så var sket over firmaets konto eller faderens private ditto, skulle han til gengæld ikke gøre sig klog på.

De satte sig i en blød sofa med hver deres glas hvidvin i hånden.

Han vidste allerede i taxaen, at deres samtale ville gå trægt. De havde nemlig aldrig kunnet snakke sammen. Det kunne de heller ikke i aften, viste det sig hurtigt. Men måske kunne de kommunikere med deres kroppe, det havde de ikke prøvet før. Han tog det nødvendige initiativ. Rørte tilfældigt ved hendes lår. Hendes svar var at rykke tættere på ham.

En halv time, en halv flaske mousserende hvidvin og en omgang halvhjertede kys og grams senere, var det for alvor tid til at finde ud af, om de havde noget at sige hinanden på det fysiske plan. Det skulle foregå i lejlighedens andet rum, der fungerede som soveværelse.

”Er du sikker på, at du har lyst til det her?” spurgte han undervejs fra den ene lokale til det andet. Han holdt hende i hånden eller måske nærmere om håndleddet.

”Er du sikker på, at du har lyst?” replicerede hun.

Han svarede ikke, men stoppede heller ikke op.

De klædte sig af.

”Du ligner din far uden bukser på, men det ved du vel?” sagde hun nøgternt, idet han tog boxershortsene af.

Begår jeg en fejl? overvejede han. – Nå, nu fanger bordet under alle omstændigheder, og så kan jeg lige så godt få noget ud af det, få afreageret, fuldt og helt.

De tumlede om i sengen, en forgyldt satan med høje, svungne sengeheste. Hun var større nøgen end med housecoaten på, syntes han. Hendes frodige krop tiltalte ham, og den duftede af alverdens dyre sager.

Det virkede, som om hun havde travlt: Ved et diskret, men sigende puf til hans isse, fik hun ham til at give sig oralsex, mens hun selv, lad som en gårdkat i solen, gav sig til at kigge op i prismelysekronen.

Han blev snart irriteret over, at hun tilsyneladende ikke lod sig rive det mindste med af hans anstrengelser.

Telefonen ringede i det samme.

Deres øjne mødtes, og hun sagde på sin karakteristiske blodfattige måde: ”Jeg tager den lige, bare fortsæt, det er dejligt – jeg gør det kort.” Hun kunne nå den trådløse telefon, der stod på natbordet, uden at vende sig, bare ved at række en arm ud, så det gjorde hun – og trykkede på en af tasterne.

Det her er din egen skyld, Peter Bandsted! bebrejdede han sig selv. – Du kunne bare være gået hjem til en af dine egne kontorduller i stedet for at opsøge en af din fars for på den her latterlige måde at prøve på at få regnestykket til at gå op. Hidsigt genoptog han arbejdet med at tilfredsstille kvinden, alt imens han overhørte hende indlede samtalen med et flegmatisk: ”Det er Maj.”

Han kunne ikke høre den anden.

”Nå, dav mor.” Hun lød en smule opløftet.

”(...)”

”Må jeg ikke ringe senere, mor, jeg er lige ved at creme mig ind.”

”(...)”

”Jamen, så siger vi bare det.”

”(...)”

”Ja, vi ringes ved i morgen tidlig, mor, sov godt.”

”(...)”

”Ja, godnat, mor.”

Hun lagde røret på og sagde til ham: ”Det er helt rigtigt, det der, men nu vil jeg mærke dig inden i mig – her er et kondom.” Det lå på natbordet, delvis skjult bag en ornamenteret bordlampe med purpurrød skærm. Det var allerede pakket ud. Hun fik behændigt fat i det.

Han var efterhånden temmelig betænkelig, ikke mindst ved den øvede måde, hvorpå hun påførte ham præservativet og lagde sig til rette på ryggen.

Han tog godt fat i hendes bryster, idet han trængte ind i hende.

”Åh, ja, det er dejligt,” jamrede hun med lukkede øjne.

”Også for mig,” stønnede han.

”Kom! – Du må gerne komme.”

Han var ikke i tvivl om, at hun spillede komedie. På den anden side havde han lyst til at få udløsning, nu muligheden var til stede, og mens han stadig var i den her tilstand af gærende raseri. Han tog hænderne ned om hendes fyldige baller og stødte til.

Det gik hurtigt.

På den måde tilfredsstillet og så alligevel ikke rullede han om ved siden af hende.

Hun tog elegant kondomet af ham med en serviet; rejste sig og skaffede det af vejen. Da hun kom ind i rummet igen, var hun iført en lyseblå natkjole, og hun lagde sig under dynen; en anden dyne end den, han var krøbet under.

De sagde ikke noget til hinanden i lang tid.

”Må jeg spørge dig om noget?” udbrød han til sidst.

”Ja,” sagde hun indifferent.

”Er du sur på min far, siden du ringede til mig?”

Hun trak uengageret på skuldrene.

”Og hvad skulle i øvrigt alt det narreværk til for med biograf og taxa og så videre?”

”Jeg ville vel sikre mig, at du ikke blev forfulgt ...”

”Ja, det kan jeg næsten forstå. Men hvem kunne finde på at følge efter mig?”

”Din far, måske ... Men lad mig i stedet spørge dig om noget, Peter – hvorfor kom du overhovedet?”

”Fordi du ringede efter mig!”

”Ja, men hvad tror du, din far ville sige, hvis han vidste det?”

”Det vil jeg da skide på!” påpegede han heftigt.

”Nå, det ligner dig ellers ikke?”

”Jeg er nok lidt ude af mig selv i de her dage,” uddybede han sin reaktion. ”Far har jo længe snakket om at trække sig tilbage og overlade mig roret, men nu har jeg fundet ud af, at jeg ikke er den eneste, der er i spil; min håbløse fætter og en eller anden bankchef er også på banen. Det synes jeg ikke, er fedt! Jeg er træt af alle de tests, han hele tiden udsætter mig for. Synes du, jeg skulle finde mig et andet firma at arbejde for?”

”... Du laver sjov, ikke?” Hun drejede sig mod ham med en bekymret mine på sit kønne, men blanke ansigt. Hun brugte for megen makeup, afgjorde han definitivt. Især for megen – og for blå – mascara. Hendes blå øjne virkede nærmest kunstigt blå.

Han fik på fornemmelsen, at det på ingen måde passede hende at diskutere de her ting; nok mest af den enkle grund, at hun ikke gad involveres, som hun nok ikke gad involveres i noget som helst her i livet. Han besluttede sig for ikke at lade hende slippe så nemt – ”Jeg tror til gengæld, jeg præcis ved, hvorfor du ringede til mig!” indledte han andægtigt.

Hun sagde ikke noget til det.

”Vil du høre hvorfor?”

”Min fornemmelse siger mig, at jeg ikke kan komme uden om det!” Hendes sarkasme var ikke anmassende, men tydelig.

”– Jeg tror, at du, ligesom jeg, er dødtræt af, at min far altid skal bestemme over dig; jeg tror, at ved at gå i seng med hans søn, får du lidt hævn over ham. At være min fars elskerinde kan nogle gange være lige så frustrerende som at være hans søn, kunne jeg forestille mig!”

”Jeg er glad for at høre, at du tænker på mig.” Hun lænede sig ind over ham, og han kunne atter dufte hele paletten af parfumer og cremer, idet hun kyssede ham på panden. ”Men nu må du gerne gå.”

Det lod han sig ikke sige to gange. Han sprang op af sengen og gik i gang med at klæde sig på. Han skævede til hende, mens han tog bukser på. Hun lå nu og ordnede negle med en neglefil. Han satte sig på sengen og fik sokker og sko på. Foran ham, under vinduet, stod et antikt skrivebord. Det var prydet af et indrammet billede af en ældre kvinde, sandsynligvis hendes mor – ligheden var slående. Pæne damer uden noget på hjerte, tænkte han. Da han havde bundet snørebåndene, vendte han sig om og betragtede eksemplaret i sengen. Som fortsat filede løs på neglene. Det virkede, som om hun var søgt helt ud til kanten af sengen. Det var sikkert også i den side af den forkromede elskovskane, hvor hun lå nu, at hun plejede at ligge, når hans far overnattede, forestillede han sig. Han rejste sig op. Tanken ’Jeg har sateme fortjent den skide stilling’, kom til ham som en befrielse. På vej ud af døren var han lige ved at spørge hende, om hun var enig med ham i, at han var den bedst egnede som ny administrerende direktør i Banifo.

Men ved nærmere eftertanke kom han frem til den overbevisning, at han egentlig var ret ligeglad med, hvad hun mente – om det og om noget som helst andet.

Kapitel 1

Privatdetektiv Frants Hjejle forlod sit kontor på Frederiksholms Kanal, gik mod havnen, skråede over gaden og satte sig ind i BMW’en af ældre dato, for ikke at sige oldgammel dato. Bilen holdt parkeret lige ved kanalen. Den vakte opsigt på den måde, at alle de andre biler i kvarteret var nye og dyre. Han søgte i sine lommer og fandt mobiltelefonen. Så tog han sin tegnebog op; forsigtigt lirkede han den lap papir frem, han havde placeret bag sit kørekort. Han glattede sedlen ud, som om han derved bedre kunne læse de tal, der var skrevet på den, mens han ærgrede sig over, at log-funktionen på hans telefon var i stykker, i hvert fald ustabil. Han trykkede cifrene på papirlappen og ringede op.

”Forkontoret, det er Rose Petersen,” lød det efter et par ventetoner.

”Træffer jeg Rolf Bandsted?” sagde han med alvorlig stemme, den, der normalt var forbeholdt utro ægtemænd og folk, som skulkede fra arbejde.

”Hvem skal jeg sige, det er?”

”Frants Hjejle.”

”Et øjeblik.”

Noget pausemusik blev spillet for ham, uden videre stoppede den.

”Direktør Bandsted er lige optaget på telefonen. Ønsker De at vente, eller skal jeg tage imod en besked?”

”Jeg venter.”

”Værsågod.”

Mere muzak. Det begyndte at regne. Hjejle fulgte en regndråbe glide som en kælk fra toppen af vinduet og ned til kølerhjelmen. Han startede motoren, lod vinduesviskerne fare en enkelt gang hen over forruden. Besigtigede en ny regndråbe på den rengjorte glidebane, fjernede også den. Så slukkede han for motoren igen. Han eftertænkte nok en gang, om han skulle fortælle om uheldet i går, hvor han havde mistet ”emnet” af syne. Emnet – Peter, Rolfs søn – havde parkeret sin kæmpe Mercedes sportsvogn på Fisketorvets parkeringsplads, løst billet i biografen, men havde formentlig ikke benyttet billetten, i stedet forladt biografen til fods. I hvert fald havde han først hentet bilen, længe efter at filmen var slut. Og han blev transporteret hen til den i en taxa. Hjejle havde ventet på ham i fire timer. Det virkede nærmest, som om Peter vidste, at han blev forfulgt ...

Hjejle besluttede sig nu uigenkaldeligt for ikke at fortælle sin arbejdsgiver om episoden.

Musikken blev atter afbrudt.

”Rolf Bandsted,” lød det i telefonens lille højttaler.

”Det er Frants Hjejle!” Han sørgede for at lyde lige så bestemt, som den anden havde gjort.

”Jamen, goddag Hjejle,” sagde direktøren elskværdigt. ”Hvad har De til mig i dag?”

Hjejle løsnede lidt op: ”Ud over de sædvanlige, der pjækker fra arbejde, og som jeg har sendt en rapport om til Deres mand, Phillip Andersen, så var der jo den her anden sag, jeg ikke skulle tale med Phillip om; opgaven, De gav mig, med at holde øje med Deres søn, Peter.”

”Ja?”

Hjejle rømmede sig højtideligt, gav sig god tid.

”Det er jo en spøjs opgave, af flere grunde, selvfølgelig. Nå! – I hvert fald har jeg nu kigget ham ud over en længere periode, og når han ikke arbejder over, går han i biografen, af og til en pornobiograf, swingerklub i en eller anden afskygning, om man vil, eller også dater han en af de mange unge piger, der er ansat i Deres virksomhed. Det er sådan set de fritidsinteresser, han har.”

”Nå ... Fint nok. Så tror jeg sgu næsten, at jeg gør alvor af mine tanker om at gøre ham til adm dir i min lille gesjæft her.”

”Ja, det skulle der vel så ikke være noget i vejen for,” sagde Hjejle i et militæragtigt tonefald, som i hvert fald ikke skulle give samtalepartneren indtrykket af, at han var forarget over, at en person med en så slap og uambitiøs levevis nu kom til at stå i spidsen for en virksomhed, der beskæftigede flere tusinde mennesker. ”Men så anser jeg den opgave for udført. Jeg sender en faktura for noget overordnet sikkerhedsmæssig research, som vi aftalte.”

”Ingen faktura,” svarede Bandsted, som pludselig lød noget uinteresseret; han var sikkert allerede i gang med noget andet, regnede Hjejle for sandsynligt. ”Jeg betaler Dem kontant, næste gang jeg ser Dem.”

”Fint nok! I øvrigt, hvordan går det med Deres hofte, Bandsted?”

”Min hofte?” gentog manden overrasket, hvilken reaktion glædede Hjejle, han syntes dermed, at der kom en slags balance i tingene. ”Hvor ved De fra, at jeg har en dårlig hofte?”

”Fra Peter – han fortalte levende om den hofte til en af de unge kvinder, han var ude at spise med. Han lød meget bekymret for Deres helbred.”

”Knægten forstår sandelig at føre spændende middagskonversation,” var virksomhedslederens tørre kommentar til det.

”Jeg forstod på ham, at De skal til USA og opereres?”

”Ja, igen, det har jeg faktisk været et par gange før, men lad os nu ikke gøre et alt for stort nummer ud af det, vel?”

Hjejle skulle til at afslutte samtalen, da han følte, at han havde yderligere på hjerte: ”Forresten – med hensyn til Peter, så glemte jeg at sige, at han spiller fodbold med sine venner i Fælledparken hver lørdag eftermiddag. Det vil sige, venner og venner og fodbold og fodbold – så vidt jeg kunne se, brugte han de fleste af sine kræfter på hensynsløse tacklinger.”

”Ja, Peter er bestemt ikke et af Guds bedste børn,” var den småleende besked i den anden ende af røret. ”Jeg tror sgu næsten, at han kan gøre en udmærket figur i chefstolen på Banifo.”

Kapitel 2

Den formiddag i begyndelsen af november hvor Hjejle fik at vide, hvordan det i virkeligheden stod til i hans virksomhed, skinnede solen mærkeligt nok. Han sad og drømte, at han befandt sig et sted derude i solskinnet, mens bankmanden – en habit i trediverne med runde kinder – på grundig vis fortalte ham, at snart lige meget fra hvilken vinkel man anskuede tingene, var privatdetektivvirksomheden Frants Hjejle på randen af en konkurs. Og at banken derfor måtte ”trække stikket”, hvis der ikke snart skete nogle store forandringer. Og de første forandringer, firmaet skulle undergå, mente bankmanden, var jo nok, at det opgav sin eksklusive adresse for en mindre eksklusiv samt afskedigede sit personale.

”En mindre eksklusiv adresse betyder mindre eksklusive kunder med mindre eksklusive budgetter – og sekretæren er betalt af Arbejdsformidlingen,” indvendte Hjejle.

”Jobcentret hedder det vist i dag,” korreksede bankmanden ham, idet han gav ham hånden til afsked. ”Tænk nu over det, jeg har sagt, ellers ender det bare med, at banken tænker for dig!”

Efter det nedslående møde gik Hjejle en lang tur i indre by for til slut at spadsere ud mod Langebro og gå ned ad trappen til Christians Brygge.

Han stoppede op på havnekajen foran den fløj af Politigården, der lå nærmest vandet, for først og fremmest i den bygning havde han virket som politimand, fra han var ganske ung og frem til den dag femten år senere, hvor han var blevet fyret, fordi kollegerne (eller rettere nogle af dem, desværre dem, der havde noget at skulle have sagt) syntes, at han var for hård, for kold, for dum, for ligeglad eller for noget femte. Hvis Hjejle skulle være helt ærlig, kunne han faktisk ikke rigtig længere huske, hvorfor disse magtfulde arbejdsfæller ikke kunne lide ham.

Til gengæld kunne han huske, at han havde følt sig som en løsladt, da han for sidste gang var gået ud af Politigårdens enorme hoveddør.

Hjejle besluttede, alt imens han studerede den monumentale bygning, at han ville bruge sin forhåbentlig notoriske frihed, hvad angik lønmodtagerjob, til i resten af sit liv at være mere heldig, end han havde været det i den foregående del. Han var klar over, at det var en beslutning, han havde taget et par gange tidligere. Men denne gang var det alvor, forsikrede han sig selv om.

Hjejle kom i hu, at han nu i tre år havde haft den samme kæreste, Julie, en sød og kærlig pige, som selvfølgelig stillede krav til ham, men vel ikke flere, end alle andre kvinder ville gøre i hendes sted. Det kunne man da godt kalde heldigt, så måske havde heldet allerede vendt? – Og snart ville han få gang i sin privatdetektivforretning igen, følte han, og så ville alt blive perfekt!

Idet han genoptog sin spadseretur, vedtog Frants Hjejle, at han i fremtiden, ud over at være mere heldig, også ville være mere taknemmelig.

Kapitel 3

Hun var ikke så høj, pæn figur, køn, regelmæssige træk, brun i huden, grønne øjne ... grønne øjne, der lige nu skød lyn, grønne lyn; elektriske udladninger, som ledsagede de anklager, der kom ud af hendes mund; den mund, som plejede at være så smuk, men lige nu mest lignede noget, der var lavet med en økse i en gammel brændeknude.

Og anklagerne rullede i den grad frem mod ham som tordnende råb.

Hjejle prøvede at afbøde angrebene ved ikke at tage notits af dem og i stedet koncentrere sig om gratisavisen, han holdt i hænderne.

”Frants, læg så den avis fra dig,” hørte han kærestens på en gang rasende og indtrængende stemme.

Hjejle stirrede på tabellen over fodboldresultaterne i den spanske primera division – ”la liga” – og forsøgte med fornyet kraft at glemme, hvad der skete omkring ham. Han holdt bladet op som et skjold foran ansigtet. Han turde ikke vende siden i frygt for, at en raslen med avisen ville henlede unødvendig opmærksomhed på hans person.

Der var nu en eksplosiv stilhed i stuen. Hjejle følte, hvordan stemningen sekund for sekund blev forværret; fornemmede, hvordan tryksagen, han holdt i hænderne, syntes at give en stadig dårligere beskyttelse mod risikoen for at blive overfaldet på ny. At Julie, hans kæreste, en voksen kvinde, opførte sig som en teenager, kritiserede ham nådesløst, råbte på en næsten overjordisk respekt og kærlighed, det kunne han altså ikke forholde sig til. Hjejle fandt ikke, han havde begået fejl som samlever i et omfang, der retfærdiggjorde den behandling, han i disse minutter blev udsat for.

”Okay,” brød Julie den faretruende stilhed, ”hvis ikke du tager dig sammen lige nu, så vil jeg ikke have mere med dig at gøre!”

”Hvad mener du med, at jeg skal ”tage mig sammen”?” tog han omsider til genmæle.

”Det gider jeg ikke sige igen!?” råbte Julie.

”Det er du nok nødt til, for hvad er det, du vil have af mig, Julie? Du bebrejder mig, at jeg ikke tjener penge nok, at jeg ikke introducerer dig for andre mennesker, i hvert fald ikke spændende og interessante mennesker – mine kolleger fra politiet tæller jo ikke i den sammenhæng. I morges beskyldte du mig for ikke at ”se dig rigtigt”, fordi jeg havde tilladt mig at give dig et vækkeur, som åbenbart ikke lige var din stil, men indkøbet var såmænd foretaget i bedste mening, og det var ikke på nogen måde ment som hentydning til, at jeg synes, du er doven eller en syvsover, som du bebrejdede mig i din ”takketale”. Hvilket jeg som sagt ikke synes, du er, altså doven. Så jeg forstår nok ikke ...”

”Som jeg har prøvet at sige hele dagen, så bebrejder jeg dig, at du ikke gør noget for at hjælpe mig i det her parforhold, jeg er meget alene i det; du har nok i dig selv, og det demonstrerer du over for mig fra morgen til aften. Det frustrerer mig, gør mig ensom, forstår du ikke det?”

”Forleden indvilligede jeg da i at gå med til en parterapeut, hvis det er det, du vil?”

”Ja, men det gjorde du kun, fordi den løsning var lettest for dig! For du har jo ikke tænkt dig at lytte til andre end dig selv alligevel, fordi du aldrig lytter til andre, og du vil jo slet ikke lytte til en professionel terapeut, hvor meget ret han eller hun end måtte have.”

”... Og som jeg også sagde,” han trak vejret demonstrativt sendrægtigt, inden han fortsatte, ”så har jeg en gammel ven, John, John Toft, som du jo har mødt et par gange, som ganske vist ikke er uddannet psykolog, men er en meget klog mand, og som jeg var villig til at spørge, om han ville mægle mellem os.”

Hun stampede i gulvet af arrigskab. ”Hvor er det bare typisk dig at foreslå, at vi skal gå i ”terapi” hos en af dine venner, som selvfølgelig i parentes bemærket ikke engang har den rette uddannelse, men er panser som dig selv, så jeg straks kunne komme i underskudsposition, fordi I så vil være to mod en – du tænker simpelthen kun på dig selv, og det er nøjagtig den holdning, jeg har bebrejdet dig hele eftermiddagen: Nemlig, at du ikke interesserer dig for andre mennesker – og aldrig nogensinde har gjort det.”

Hjejle kunne høre sig selv gispe forurettet: ”Det passer overhovedet ikke, men det har jeg ikke lyst til at diskutere med dig! Nå, men i dag er så dagen, hvor du skændes igennem – så at sige – og opsummerer alle de urimeligheder, som du har gået og gemt på den sidste uge. Jeg forstår dig virkelig ikke. Hvorfor taler du ikke med din mor; det kan jo være, at hun forstår dig bedre, end jeg gør. For jeg fatter helt ærligt ikke en pind?”

”Ha! Min mor! En joke! Hende har du jo forstået at få over på dit parti. Hun har aldrig kunnet klare mig verbalt og har altid bare ventet på, at der kom en, hun kunne rotte sig sammen med, så hun kunne tryne mig! – I to har vundet!”

”Den sure historie har du underholdt mig med hver evig eneste skide dag, siden vi flyttede sammen.” Hjejle kunne høre, at han lød overbærende, om end en kende ophidset.

”Ja, det passede jer fint, at vi flyttede sammen, for så kunne I to rigtig få skovlen under mig!”

”Er du nu også utilfreds med, at vi flyttede sammen?”

”Jeg vidste jo ikke, at du havde en beskidt agenda sammen med min mor?” var Julie straks over ham.

Hvor tåbelige anklager skal man egentlig forsvare sig imod? – tænkte Hjejle og tav. Han bed tænderne sammen, trak sportssiderne tættere ind til ansigtet – ikke om det skulle lykkes hende at få ham til at hidse sig op, forsikrede han sig selv om; den fornøjelse skulle hun ikke have ...

”Så sig dog noget, Frants,” tryglede hun. ”Kig på mig ...”

”Helt ærligt, Julie,” hørte han sin egen stemme bag avisen, som han langsomt lod glide ned, hvorved han åbnede op for et skydeskår – han fik dog hurtigt tryksagen op igen, for hun var rykket tættere på, og hendes lille krop var krum af harme, og det ellers så kønne ansigt var stadig forvrænget i den der grimme, uklædelige grimasse. ”Du skriger og hyler op over ting, jeg ikke forstår en brik af, du plager mig fra morgen til aften med dine mærkelige, uforståelige problemer; kan du ikke selv se, at den er gal med dig? Skulle du ikke få en læge til at kigge på dig?”

”Hvad er det, du siger, Frants Hjejle?” Julie lød rystet.

”Jeg siger vel, at du er en smule ude af dig selv for tiden, skat. Og hvorfor kalder du mig ved mit fulde navn i stedet for bare ved mit fornavn, det er da også mærkeligt?!”

”Hører du, hvad du selv siger? Du vil have mig indlagt!?”

Han trak avisen helt ind til ansigtet. Nej, det var ikke det, jeg sagde, i hvert fald ikke det, jeg mente, tænkte han rasende – hun lægger ordene i munden på mig.

”Slut! Det er slut,” skreg Julie højt og skingert, og Hjejle hørte trampen hen over gulvet, og hvordan døren til stuen blev knaldet i med en voldsomhed så ufattelig, at det lød, som om alting gik i stykker.

Han sænkede bladet.

Det tog lidt tid, inden han registrerede, at fotografiet i glas og ramme af ham selv i uniform og en eftersøgt bankrøver i håndjern var faldet på gulvet.

Glasset var smadret i tusind stumper, og rammen var knækket midt over ...

Han sprang op fra lænestolen, løb gennem stuen, ud af hoveddøren, ud i opgangen, hele vejen ned ad trapperne, til hallen, flåede hoveddøren op. ”Du har en uge til at finde dig et nyt sted at bo, Julie” råbte han af sine lungers fulde kraft. ”Jeg opsiger lejligheden – den har i øvrigt altid været for dyr!”

Hun reagerede ikke på hans tilråb, men satte sig ind i bilen og kørte væk.

”Hørte du, hvad jeg sagde, Julie? Bilen tager jeg også. Den står i mit navn. Det er mig, der har betalt den. Den skal leveres tilbage i dag, ellers får jeg den efterlyst gennem politiet!”

Hjejle skulle til at råbe en gang til, men lod være, dels fordi hun alligevel ikke kunne høre noget, dels fordi en genbos bekymrede ansigt kom til syne i et vindue.

Julie var i alt for høj fart nået gennem stillevejen, som de boede på. Bilen så ud til at blive bukket sammen på midten, da det sidste trafikbump blev forceret med dobbelt hastighed af det tilladte. Nu drejede hun til højre ad Danasvej, ind mod centrum.

Hjejle havde lyst til at råbe mere efter hende, selv om det var omsonst, men genboen holdt øje med ham, så han lod være. I stedet gik han tilbage til lejligheden. Han lukkede hoveddøren med et smæld, fast besluttet på at genoptage læsningen af dagens avis og ikke yderligere lade sig distrahere af udenoms ting.

Kapitel 4

Hjejle var på kontoret. Det var efter frokost. Hans sekretær havde serveret kaffe. Hun havde imidlertid glemt at lægge de to stykker sukker i underkoppen, som hun plejede. Han påpegede det over samtaleanlægget. Lejemålet var akkurat stort nok til, at det ikke virkede fuldstændig parodisk med en sådan installation.

”Lad bare sukkerskålen stå, Anna,” sagde han, da sekretæren var arriveret og nu var i færd med at rette an i hans aflukke, ”jeg har nemlig glemt at sige, at jeg får en gæst; så hvis du gider komme med en kop til og måske lidt mere kaffe.”

”En gæst?” udbrød hun bestyrtet. ”Nu? Det mener jeg ikke, der står noget om i din kalender.”

Sekretæren var en spændstig, gråhåret kvinde, der engang havde været københavnsmester i gymnastik og stadig dyrkede sporten på motionsplan. Hun stod og trippede, nærmest som om hun var klar til en tur i den forskudte barre.

”Han har også kun lige ringet.”

”Du skal huske at sige den slags til mig; det var min tidligere chef god til.” Hun satte brillerne ned på næsen, så hun kunne kigge strengt på ham uden generende brilleglas imellem.

Hjejle nikkede træt. ”Men du kommer med lidt mere kaffe og en kop til, ikke sandt, Anna?”

”Ja, og med sukkeret! Sukkerskålen er næsten tom.” Hun strøg ud af døren med en hast, som han ærlig talt fandt overraskende høj for en dame så tæt på pensionsalderen – forhenværende elitegymnast eller ej.

Hun kom hurtigt tilbage.

”Vi har næsten ikke flere sukkerknalder, så jeg tog strøsukkeret med; håber det er i orden?”

”Det går nok,” svarede han med monoton stemme.

”Hvem er det, der kommer?”

”Rolf Bandsted.”

”Nåh,” sagde hun indsmigrende. ”Jeg læste om ham i Se og Hør forleden, han var til fint selskab med Dronningen.”

”Jaså,” sagde Hjejle.

”Ja, det var vist en maskeradefest, hun holdt. Rolf var klædt ud som jæger.”

”Han er jæger!”

”Ja, men til festen var han sådan en Robin Hood-jæger.”

”... Jaså.”

Den fornemme gæst ankom kort efter, han lukkede omhyggeligt døren efter sig og tog plads i en af de to stole, Hjejle permanent havde stående foran sit skrivebord, beregnet til besøgende. Ret beset kunne han have nøjedes med én stol, for det var endnu aldrig sket, at der havde siddet folk i begge stole samtidig.

Når man så Rolf Bandsted i tv, hvad man gjorde, hvis man tændte for det bare af og til, virkede han som en meget stor mand, men i virkeligheden var han almindelig af højde og drøjde. Han var faktisk så eksponeret i medierne, at han havde et kælenavn – ”mr. Bizz” – som han næsten var mere kendt under end sit eget navn.

Lige nu, her på Hjejles kontor, hostede mr. Bizz imidlertid fælt og så i det hele taget småsyg ud – solbrændt og på en eller anden måde alligevel bleg; som en sølvlysestage, der trængte til at blive pudset. På samme vis havde hans kraftige, mørke, bølgede hår mistet glansen, nærmest som et tag, der trængte til en ny gang tjære. For en mand på halvfjerds så han yngre ud, end han var, selv sådan en dag som i dag, hvor han tydeligvis ikke var i topform – det indtryk fik man dog, også når man tog i betragtning, at han et langt stykke hen ad vejen øjensynligt måtte takke diverse hud- og hårmidler for sit velkonserverede udseende. Han snakkede som sædvanlig som et vandfald. Mere syg var han altså ikke. Hjejle hældte en kop kaffe op til ham. Men gæsten havde ikke tid til at drikke af den, han talte om jagt. Om hvor mange bukke han havde skudt i weekenden. Og weekenden før. Langt om længe holdt han en pause i sin envejskommunikation for at hælde sukker i kaffen og drikke af koppen.

Hjejle skænkede sig selv nok en kop. Det var ikke verdens bedste kaffe, hans sekretær dér havde lavet. Den var for stærk. Noget kunne tyde på, at hun ikke havde brugt måleskeen, men sit øjemål. Han havde ellers fortalt hende mange gange, at det ikke var sådan, han ønskede det ...

Han så ud af vinduet, mens han grundede over, hvor mange gange det mon drejede sig om, at han havde bedt hende om at benytte den ske?

Mange ...

Lige nu var der stille på vandet i Frederiksholms Kanal. Som der godt nok også var det i forretningen. Hvorfor spiller jeg fortsat med i den her komedie? tænkte Hjejle pludselig. Hvorfor sidder jeg på et dyrt kontor med en sekretær, som ganske vist for hovedpartens vedkommende er betalt af Jobcenteret, når hende, hele showet var til ære for, er skredet?

”Jeg kommer faktisk bare for at betale Dem, Hjejle,” forklarede gæsten, idet han stillede kaffekoppen fra sig. ”Den lille opgave, jeg gav Dem med at kigge Peter efter i sømmene, vil jeg som sagt ikke have bogført noget sted.”

Hjejle kiggede fjernt på den anden. Hvorfor er mine møbler lige så upersonlige som en bankmands, mon de er leaset samme sted? Hvorfor er jeg overhovedet privatdetektiv? – Der må sgu være en nemmere måde at tjene sine penge på ...

”Hvordan klarer Peter sig så som administrerende direktør?” spurgte Hjejle høfligt.

”Han har jo kun siddet i stolen en måneds tid,” sagde Bandsted efter en pause, han havde brugt til at se eftertænksom ud i. ”Men indtil videre ser det da ud, som om han kan magte opgaven.”

Han greb et seddelbundt fra bukselommen, som han rakte til Hjejle.

”Jeg har lagt halvtreds procent oveni i forhold til det, vi aftalte. Jeg håber aldrig, De går til pressen med historien, for så ...”

”Det er ikke min stil, det ved De jo godt,” afbrød Hjejle ham bestemt og rejste sig. Erhvervsmanden kom også op at stå. Hjejle kiggede ham karakterfast i øjnene og gav ham et tilsvarende håndtryk til afsked. ”Men tak for den ekstra bonus.”

”Selv tak! Nå, men så siger jeg tak for denne gang, Hjejle, for jeg er ikke sikker på, at jeg har flere opgaver til Dem lige foreløbig, og nu er det jo i øvrigt Peter, der har ansvaret – også for den slags. Jeg har sagt til min søn, at han skal gøre brug af Deres tjenester, så mon ikke han kontakter Dem på et tidspunkt?”

Hjejle smilede huldsaligt. Det må man da håbe, tænkte han med en sjælden klarhed, for ellers er det vist under alle omstændigheder slut med at lege privatdetektiv!

Kapitel 5

Hjejle sad på sit eksklusive kontor, bag sin pc. Han surfede på ”www.jobzonen.dk”, ”www.jobbasen.dk”, ”www.jobnet.dk”.

Jobsøgning i dag var nemt, hurtigt og smart, indså Hjejle – og pisseirriterende, når en eller anden server – som nu – var nede. ”Try again later” stod der på den ene døde jobhjemmeside efter den anden.

Han løftede blikket fra computerskærmen, sad i lang tid og kiggede på det i dag klare, irgrønne vand i kanalen. Og på bagsiden af staldene og bygningerne foran Christiansborg. Alt var blevet renoveret så flot og fornemt ... Stadig var der også chancen for, at Peter Bandsted kunne finde på at kontakte ham, forsøgte han at bilde sig selv ind – otte uger uden en lyd er jo ingenting, knægten skal lige finde sig til rette i stolen ...

Hjejle sænkede atter blikket til computerskærmen, skiftede dernæst vindue på pc’en. Til den åbne hotmail. Til den besked, han havde modtaget her til morgen, og som havde bragt ham en smule ud af fatning.

Kære Frants

At jeg ikke har reageret på din mail før nu, skyldes, at jeg ville være helt sikker i min sag, og det er jeg så endelig blevet.

Vores forhold er ovre, det står ikke til at ændre. Og det er ikke så meget på grund af skænderiet til slut, det er på grund af, at du er en eventyrer, en drømmer, ja, en fantast, der insisterer på at lege privatdetektiv i stedet for at få et rigtigt job. Du sidder i dit elfenbenstårn på Frederiksholms Kanal og drømmer om penge og ære og berømmelse og det halve kongerige, hvad det så end indebærer; men du kommer ikke ud af stedet. Og mens du bare sidder dér og drømmer, tikker mit biologiske ur derudaf – og det er ikke holdbart for mig, ikke på nogen måde.

Din drømmepige er, i parentes bemærket, slet ikke en arbejdende kvinde som mig, det er prinsessen på den hvide hest, eller hvad hun nu rider på!

Jeg håber, du finder hende – og dit halve kongerige.

Hilsen Julie

Hjejle læste mailen igen. Og så en gang til. Alt det der var slet ikke noget, hun havde bebrejdet ham, mens de havde været sammen, følte han sig overbevist om – i hvert fald ikke i det omfang og slet ikke på den skråsikre og kolde facon.

Hun havde gjort alvor af sine tanker om at opsøge en psykolog, ræsonnerede han – og sikken da en hjernevrider, hun var kommet i kløerne på, for hvis der var en af dem, der drømte om en kongelig på hest og en halvpart i fast slotsejendom oveni, så var det sgu da hende, og ikke ham! – Hende, der havde alle de urealistiske forventninger til parforholdet og til livet – hende, der ville flytte i huse, de ikke havde råd til – hende, der ville omgås mennesker, bare fordi de var noget ved musikken, stort set ligegyldigt, hvad det var for en musik, der blev spillet ...

Nå, what the fuck ...

Hjejle sukkede højlydt.

Han sad derefter på ny en rum tid og kiggede tomt ud af vinduet, ud på virkeligheden og til gråvejret, der lige nu indrammede den. Vandet i kanalen syntes slet ikke klart længere eller på nogen måde skarpt i farven, tværtimod fladt og grumset … Og hvorfor havde man brugt alle de penge på at sætte de gamle, ligegyldige bygninger i stand ...

Så drog han nok et suk, måske et trist et af slagsen, måske et lettelsens suk, han vidste det ikke rigtig … Under alle omstændigheder gik han på nettet igen, ind på Google, hvor han skrev ”netdating” i søgerubrikken.

Kapitel 6

Hjejle bankede på døren til Peter Bandsteds kontor. I en sofa lige inden for døren sad Phillip Andersen – Hjejles kontaktmand i firmaet, dengang Rolf stadigvæk var øverste direktør. Hjejle nåede akkurat at hilse på ham, inden Peter med skarp røst udbrød: ”Nå, der har vi ham – superdetektiven.”

Bandsted jr. residerede bag et kolossalt spejlblankt skrivebord og røg på en tilsvarende kolossal cigar. Hjejle havde udspioneret manden i en periode, men at se ham her på hans kontor var på en eller anden måde som at se ham i virkeligheden, mens det andet havde været som at se ham på film. På sit kontor virkede han sårbar, ikke mindst som han sad der og gemte sig bag sin cigar og sit store skrivebord. Han havde dårlig hud, en dårlig holdning, som han ikke kunne skjule, selv om han sad ned; han var mørkhåret og en af de typer, der altid virker ubarberet, dels på grund af en meget kraftig skægvækst, dels på grund af den dårlige hud. Han havde mørkt, fedtet hår, bakkenbarter, der blev grålige, dér, hvor de sluttede, et stykke nede ad kinden. Hans øjne var mørke – i betydningen kolde. Men de var ikke døde. Der var ingen tvivl om, at den nytiltrådte direktør havde et heftigt temperament.

”Superdetektiv ... Det var pænt sagt!” returnerede Hjejle kækt velkomsten.

”Ja, det har jeg da hørt, at du skulle være ...” De store armbevægelser, der tilsyneladende var nødvendige for at manøvrere cigaren i pegende stilling, understregede det kejtede ved Peters person. ”... Så jeg har med andre ord besøg af intet mindre end Frants Hjejle, efter sigende den danske detektivstands ukronede konge?” Pandehåret faldt ned i øjnene på ham, og han redte det bagover med den hånd, han ikke holdt cigaren i.

Hjejle overvejede at irettesætte karlen for på den måde at latterliggøre ham på, men han huskede sig selv på, at den anden sikkert bare prøvede ham af, og at Peter i øvrigt var en kunde – potentiel kunde – og han erindrede sit motto, den sentens, han ønskede at køre sit firma efter: Kunden har altid ret, også til at opføre sig som en idiot.