BLODET PÅ TANGENTERNE

Blodet på tangenterne

Ngaio Marsh

Originalår: 1939

Oversat fra engelsk efter ”Ouverture to Death” af Johanne Kastor-Hansen

Copyright © 1939, Rights Limited. All rights reserved

Translation copyright © by Johanne Kastor-Hansen

Copyright © Forlaget Rosenkilde, 2015

Sats Claus Lund Rosenkilde

Omslagsdesign og -illustration: Silvana Nikolic

Forlægger: Claus Lund Rosenkilde

2. RB-udgave

ISBN 978-87-7128-709-7

Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner

eller virksomheder, der har indgået en aftale med Copydan

Tekst & Node, og kun inden for de rammer, der er nævnt i aftalen.

Rosenkilde

www.rbforlag.dk

ngaio marsh

BLODET PÅ TANGENTERNE

Oversat af
JOHANNE KASTOR-HANSEN

ROSENKILDE

BIOGRAFISK NOTE

Ngaio Marsh (1895-1982) blev født i Christchurch, New Zealand og var en af de helt store kvindelige engelsksprogede kriminalforfattere i sin samtid. Mens hun levede, var hun lige så læst, beundret og elsket af krimilæserne som Agatha Christie, Dorothy L. Sayers og Margery Allingham, og sammen med disse tre forfatterinder udgjorde hun De Fire Store Damer fra de britiske kriminalromaners Golden Age i 1920’erne og 1930’erne. De fire Queens of Crime blev de kaldt.

Man mener, at Marsh blev født i 1895, men da hendes familie ikke fik registreret barnets fødsel før 1900, er der noget usikkerhed omkring hendes præcise fødselsår. Hun blev egentlig døbt Edith Ngaio Marsh, men gik hele livet under kaldenavnet Ngaio, som er et ord på maoriernes oprindelige sprog, der både er betegnelsen på et new zealandsk træ, Myoporum laetum, også kendt som The Mousehole Tree, og navnet på en forstad til byen Wellington.

Ngaio Marsh’ bidrag til kriminallitteraturen blev figuren in-spektør Roderick Alleyn, en gentlemandetektiv ved Metropolitan Police i London, bygget over den klassiske læst. Mellem 1934 og 1982, det år, Marsh døde, udgav hun i en lind strøm 32 detektivromaner, og figuren Alleyn optræder i dem alle.

Fra 1928 og frem boede Marsh både i New Zealand og i England, og hun havde således fra første parket fingeren på pulsen med hensyn til, hvad der rørte sig på den britiske kriminalscene. De fleste af hendes Alleyn-romaner foregår i London, men fire af dem foregår i New Zealand, og således forbinder også hendes litteratur de to steder i Marsh’ eget liv.

Ngaio Marsh var selv uddannet inden for kunst og teater, hun havde gået på Canterbury College School of Art i New Zealand og havde her studeret maleri, før hun sluttede sig til det i tiden kendte Allan Wilkie Theatre Company som skuespiller og turnerede over hele New Zealand. Også disse to store interesser – kunstmaleriet og teateret – finder som oftest vej til hendes litteratur, og mange af romanerne udspiller sig på en fiktionens scene, der har med teater eller kunstnerliv at gøre.

Ngaio Marsh døde i 1982, 86 år gammel – i sin fødeby, Christchurch, New Zealand.

Sammen med de andre Queens of Crime var Ngaio Marsh med til om noget at definere kriminallitteraturen som genre. Endvidere tjente de i høj grad som inspirationskilde og forløbere for de kommende generationer af kvindelige krimiforfattere. Havde det ikke været for dem, er det meget tvivlsomt, om vi havde haft læseværdige kvindelige krimikoryfæer som fx Patricia Highsmith, Helen MacInnes, P.D. James og Ruth Rendell – og i nordisk kontekst Maj Sjöwall, for den sags skyld. Eller i mere nutidige rammer Lisa Marklund, Sara Blædel og Anna Grue. Også de nutidige kvindelige kriminalforfattere skylder kollektivt betragtet disse fire oprindelige krimidronninger tak for at have banet vejen for, at kvindelige kriminalforfattere i det hele taget blev anerkendt som seriøse forfattere.

Flere af Marsh’ romaner er gennem tiden blevet filmatiseret og det især til tv-mediet. Fire af disse tv-film blev indspillet under fællestitlen Ngaio Marsh Theatre og vist i New Zealand i 1977, og ni andre blev indspillet af BBC under fællestitlen The Inspector Alleyn Mysteries og vist mellem 1990 og 1994. Den britiske skuespiller Patrick Malahide spillede titelfiguren Roderick Alleyn i BBC’s serie.

Hermed ønsker forlaget Rosenkilde at stille alle 32 romaner af Ngaio Marsh til rådighed for det krimilæsende danske publikum igen – for nye så vel som allerede overbeviste fans.

God læselyst!

Tine Hovgaard Jørgensen

Redaktør

Kapitel 1: Møde på Pen Cuckoo

I

Jocelyn Jernigham – det var et godt navn. Det tænkte den syvende Jocelyn på, som han stod ved vinduet i sit herreværelse og så ud på Pen Cuckoodalen henimod det sted, hvor man netop kunne skimte spiret på Salisbury katedralen i klart vejr.

”Her står jeg,” sagde han uden at vende sig, ”og her har mine forfædre stået, i mange generationer, og set på deres jorder med kobbeldrift og vekseldrift. Syv af mit navn.”

”Jeg ved ikke rigtig,” sagde hans søn, Henry Jocelyn, ”hvad kobbeldrift og vekseldrift egentlig er. Far, hvad er kobbeldrift?”

”Der er ingen følelse for sligt hos den nuværende generation,” svarede hans fader. ”Billig hån og sindrig snak, som intet betyder, det har vi nok af.”

”Jeg siger jo bare, at jeg gerne vil vide, hvad de gamle ord betyder. Derfor er det, jeg ber dig forklare ordene kobbeldrift og vekseldrift. Og med den nuværende generation mener du vel min generation, ikke sandt? Men jeg er tre og tyve. Der er jo nu en generation, der er yngre end min. Hvis jeg gifter mig med Dinah –”

”Med en vis spidsfindighed får du bestandig samtalen ført hen på denne absurde idé. Hvis jeg havde anet –”

Henry kom hen til faderen ved vinduet. Han så også ud på Pen Cuckoodalen i tusmørket. Det var et barsk landskab under de drivende skyer. De nøgne træer stod i vinterhvile, markerne var stivnede af kulde.

”Jeg elsker også Pen Cuckoo,” sagde Henry, og tilføjede med dette anstrøg af ironi, som Jocelyn fandt så irriterende, fordi han ikke forstod det, ”jeg er lige så stolt som nogen, der har udsigt til at arve et gods. Men jeg vil ikke lade mig tyrannisere af Pen Cuckoo. Jeg vil ikke ind i rollen som en ung herre fra dronning Victorias dage. Jeg vil ikke være med til en samtale om alle vores aner. Dette med den stolte fader og den egenrådige søn hører ingen steder hjemme. Vi står jo ikke over for nogen mesalliance. Dinah er ikke nogen rødmende jomfru af inferiør familie. Hun hører til her på egnen, ganske som vi. Hvis vi skal drøfte hende ud fra, om hun er rodægte her i stiftet, behøver jeg ikke at stikke op, men kan stille mig i positur og forkynde at familien Copeland har eksisteret her lige så længe, som Jernigham’erne har boet på Pen Cuckoo.”

”I er begge to alt for unge –” begyndte Jocelyn.

”Min højtærede fader, den går ikke. Du mener noget helt andet, nemlig at Dinah er fattig. Hvis det havde drejet sig om en pige, der havde været flottere og rigere, så ville du og min fortræffelige pårørende, Eleanor, aldrig have fundet os for unge.”

”Og så skal du lade være med at tale til mig som en flabet hvalp, Henry, for det vil jeg ikke have.”

”Undskyld,” sagde Henry, ”jeg ved godt, at jeg er ved at blive trættende.”

”Du er ganske rigtig ved at blive ganske overordentlig trættende. Nå ja, jeg skal nok se sandheden i øjnene så meget du vil. Pen Cuckoo betyder mere for mig og burde betyde mere også for dig end noget som helst andet. Du ved lige så godt som jeg, at vi sidder temmelig hårdt i det. Der er alverdens ting, der egentlig skulle gøres her. Husene deroppe ved Cloudyfold! Winton! Rumbold siger, at Winton snart lækker som en spånkurv, hvis vi ikke gør noget ved taget. Sagen er –”

”– at jeg ikke har råd til at gifte mig med en fattig pige?”

”Ja, sådan kan det også siges.”

”Hvordan kan det ellers siges?”

”Nå ja, så siger vi altså sådan.”

”Ja vist, men siden vi nu skal snakke hård valuta, hvad der bestemt ikke morer mig, så vil Dinah en gang blive til noget andet end den fattige kirkehyrdes eneste lam.”

”Hvad mener du med det?” spurgte Jocelyn lidt urolig.

”Jeg troede, at I allesammen vidste, at miss Campanula har testamenteret alt sit mammon, eller i hvert fald det meste af det, til sognepræsten. Far, lad bare være – – du må da have hørt om den snak. Kokkepigen og stuepigen skrev under som vitterlighedsvidner, og stuepigen hørte, at miss Campanula pjadrede om det til sin sagfører.”

”Bagtrappesladder,” mumlede godsejeren. ”Vederstyggeligt! Og så kan det jo ske, at hun skifter sind. Og det er lige nu, at vi trænger til penge.”

”Lad mig komme til at bestille noget,” sagde Henry.

”Du har dit arbejde her i dit hjem.”

”Hvad for noget? Med en særdeles dygtig godsforvalter, der betragter mig som om jeg var en talefejl, han sloges med i sin landvæsensveltalenhed.”

”Sludder!”

”Hør nu, far,” sagde Henry med rolig stemme, ”hvor meget af dette har Eleanor sat i dig?”

”Eleanor er lige så ængstelig, som jeg, for at du vil bære dig ad som en værre klaptorsk. Hvis din mor havde levet –”

”Å nej dog,” udbrød Henry, ”lad os endelig ikke beskylde de døde for noget, de er forsvarsløse. Lad os dog se på tingene, som de er. Eleanor har været alt, alt for snedig. Jeg havde ikke villet sige noget til dig om Dinah, før jeg vidste, om hun brød sig om mig. Jeg er ikke sikker på det. Den scene, som Eleanor så bekvemt hørte i går i præstegården, var kun en slags prøveballon.” Her tav han og vendte sig bort.

”Det er ulideligt,” fortsatte han, ”at Eleanor har forstyrret erindringen om min første, ja det var min første tilnærmelse til Dinah. At hun har stået der i forstuen – for det må hun jo have gjort – og lyttet – og så rendt hjem til dig som en pjanket høne, sprængfyldt af nyheden! Nej, det er for galt!”

”Du har aldrig været retfærdig over for Eleanor. Hun har gjort sit bedste for at være dig i mors sted.”

”Lad dog for himlens skyld være med at bruge den oprørende frase! Tante Eleanor har aldrig været mig i mors sted. Hun er en af de værste af alle fæle alderstegne pebermøer. Der var ikke noget særlig elskeligt ved, at hun tog her til Cuckoo. Det var hendes allerfineste chance. Hun flyttede fra Cromwell Road til herlighederne på en herregård. Det var hendes gyldne øjeblik. Hun har ikke nogen fin tankegang.”

”På mødrende side er hun en Jernigham,” sagde Jocelyn.

”Å, kæreste far!” sagde Henry og lo højt.

Jocelyn så vist på sin søn, blev højrød i hovedet og begyndte, lidt stammende:

”Ja, le du bare, men Eleanor – Eleanor – kom med den meddelelse – kunne ikke undgå at høre – ikke noget med lytten ved døren – troede, hun blot gjorde sin pligt!”

”Ja, det har hun ganske bestemt sagt til dig.”

”Det gjorde hun ret i. Jeg er absolut modstander af forbindelsen med Dinah, og det er en stor lettelse at høre, at det endnu kun var, hvad du kalder en prøveballon.”

”Hvis Dinah elsker mig,” sagde Henry med Jernighamhagen i stilling, ”så gifter jeg mig med hende. Så er den ikke længer. Hvis vi ikke havde Eleanor her til at prikke til din stolthed, far, så ville du i det mindste nok prøve på at se det hele også fra min side. Men det får du ikke lov til for Eleanor. Hun stiller sig an som egnens førende dame. Godsejerdamen. Pen Cuckoos slotsfrue. Dinah betragter hun som en art rival. Det er misundelse hos en kvinde af hendes alder og sindelag, noget, der bunder i dette med sex.”

”Noget frygteligt galimatias!” sagde Jocelyn vredt, men han så betænkelig ud.

”Nej,” udbrød Henry, ”det er ikke galimatias. Jeg snakker ikke høj litterært pladder, du må da have set, hvordan Eleanor er. Hun er grådig. Hun var forelsket i dig, indtil det gik op for hende, at det var håbløst. Nu rivaliserer hun og veninden, hende Campanula, om præsten. Dinah siger, at alle gamle piger forelsker sig i hendes far. Det kan alle mennesker se. Det er noget, der altid sker med kvinder af Eleanors og Idris Campanulas typer. Har du ikke hørt hende tale om dr. Templett og Selia Ross? Hun har snuset skandale op der. Det, der rimeligvis nu sker, er, at Eleanor føler det som sin pligt at fortælle til mrs. Templett, at hendes mand er alt for glad ved enken. Det vil sige, hvis ikke Idris Campanula kommer hende i forkøbet. Sådan nogen som Eleanor og miss Campanula er patologiske. Dinah siger –”

”Nå så du og Dinah diskuterer min kusines tilbøjelighed for præsten – den tror jeg forøvrigt slet ikke eksisterer! Hvis I gør det, synes jeg, det viser en overordentlig mangel på takt og smag.”

”Dinah og jeg,” sagde Henry, ”vi taler om alting.”

”Er det den moderne form for at gøre kur?”

”Lad os endelig ikke begynde på at nedrakke hinandens generationer. Det har vi aldrig gjort før. Du har vist dig mageløst forstående på mange måder. Det er nu Eleanor!” sagde Henry. ”Det er Eleanor, Eleanor og atter Eleanor, som står bagved her.”

Døren i den anden ende af stuen åbnede sig ud til den oplyste hall, hvor man så en kvindeskikkelse.

”Kaldte du på mig, Henry?” sagde en stilfærdig stemme.

II

Miss Eleanor Prentice kom ind i stuen. Hun rakte sin tynde hånd ud og tændte lyset.

”Klokken er over fem,” sagde miss Prentice. ”Det er snart tid for vort lille møde. Jeg bad dem komme klokken halv seks.”

Med små trippeskridt gik hun hen mod bordet – Henry så, at det var blevet flyttet fra sin plads ved væggen hen midt i stuen. Miss Prentice begyndte at arrangere blyanter og papir rundt på bordet. Mens hun gjorde det, frembragte hun, med lukket mund, en mistrøstig, klangløs nynnen, som irriterede Henry mere, end han kunne holde ud. Mere for at standse lyden, end fordi han brød sig om at høre svaret, sagde han:

”Hvad er det for et møde, tante Eleanor?”

”Men har du glemt det? Det er forlystelseskomiteen. Præsten og Dinah, dr. Templett, Idris Campanula og os selv. Vi regner også med dig – og naturligvis Dinah.”

Denne sidste sætning udtalte hun med en ganske særlig sød betoning. Henry tænkte: ”Hun ved godt, at vi har talt om Dinah.”

Eleanor Prentice var tynd og farveløs, omtrent ni og fyrre. Hun dunstede af hellighed, i en grad, som Henry fandt utålelig. Hun havde et lille halvsmil om munden, og dette svage smil gjorde, at mange ikke opfattede den kraft, der lå i hendes ansigt. Miss Prentice var i sandhed en Jernigham. Henry syntes nu pludselig, at det var temmelig hårdt for Jocelyn, at både hans kusine og søn havde et stærkere familiepræg, end han selv. Henry og Eleanor havde begge næse og hage, som ”hørte til” i familien. Godsejeren havde arvet sin mors runde hage og ikke særlig udprægede næse. Henry vedblev at iagttage hende, og fandt det underligt, at han skulle ligne denne kvinde, som han så hjertens afskyede. Uden at de havde noget fælles i smag, og med skarpt forskellige synspunkter angående næsten alle etiske anskuelser, med den dybeste gensidige mistro, havde de alligevel begge to en hård bestemthed, som de godt kunne se hos hinanden. Hos Henry dækkedes dette noget af hans høflighed og ædle sindelag. Hun var blot høflig og tålmodig. Det var typisk for hende, at selv om hun øjensynlig havde hørt Henry med vred stemme gentage hendes navn, fandt hun sig i hans tavshed og spurgte ikke én gang til, hvorfor han havde kaldt på hende.

”Jeg synes, vi skal lade præsten sidde i din lænestol, Jocelyn,” sagde hun. ”Henry, vil du være ked af at hjælpe? Den er temmelig tung.”

Henry og Jocelyn hjalp hende med stolen, og efter hendes anvisning kastede de flere brændestykker på ilden. Da dette var gjort, satte miss Prentice sig ved bordet.

”Jeg tror virkelig, at dit herreværelse er min yndlingskrog i Pen Cuckoo, Jocelyn,” sagde hun muntert.

Godsejeren mumlede et eller andet, og Henry sagde:

”Men du holder da meget af hver eneste krog i huset, ikke, tante Eleanor?”

”Ja,” sagde hun med blid stemme. ”Lige siden barneårene, da jeg altid var her i ferierne – det kan du huske, Jocelyn – har jeg elsket dette kære hjem.”

”Ejendomsmæglerne,” sagde Henry, ”har for bestandig ødelagt det pæne ord hjem. Det betyder ingenting. Det er skade, tante Eleanor, at jeg ikke kan flytte ind på Winton med min kone, når jeg engang gifter mig. Jeg har jo ikke engang råd til at lade taget gøre i stand.”

Jocelyn rømmede sig, sendte sin søn et vredt blik og gik hen til vinduet igen.

”Winton er jo godsets enkesæde,” sagde miss Prentice sagte.

”Som du allerede ved,” fortsatte Henry, ”har jeg begyndt at indynde mig hos Dinah Copeland. Ud fra, hvad du fik hørt dig til i præstegården, tror du så, at det er sandsynligt, at hun vil sige ja til mig?”

Han så, hvordan hendes øjne blev smalle, men hun smilede en smule hvorved hun viste sine fremstående og uskønne tænder.

”Kære Henry, jeg er sikker på,” sagde miss Prentice, ”at du ikke tror, jeg med vilje kom til at høre din samtale med Dinah. Langt fra. Jeg blev helt fortvivlet, da jeg opfangede de par ord, som – –”

”Ja, som du fortalte far? Vist var du ked af det!”

”Jeg regnede det for at være min pligt at sige det til din far, Henry.”

”Hvorfor?”

”Fordi jeg synes, at I to unge mennesker trænger til en smule klog vejledning.”

”Synes du godt om Dinah?” spurgte Henry overrumplende.

”Jeg er vis på, at hun har mange fremragende egenskaber,” sagde miss Prentice.

”Jeg spurgte dig, om du kunne lide hende?”

”Jeg kan lide hende på grund af disse egenskaber. Kære Henry, jeg er bange for, at vi helst ikke skal gå videre med dette emne.”

”Det mener jeg også,” sagde Jocelyn henne fra vinduet. ”Henry, nu holder vi op med det. Gæsterne kommer om et øjeblik. Der kommer præsten på vejen ved Cloudyfold-svinget. De er her om fem minutter. Du må hellere fortælle os det hele, Eleanor.”

Miss Prentice satte sig ved bordets nederste ende.

”Det er D.U.V.F.,” sagde hun. ”Vi trænger stærkt til penge, og præsten foreslog, at vi måske kunne opføre en komedie. Det husker du vel, Jocelyn. Det talte vi om den aften, vi var der.”

”Ja, noget husker jeg vel nok,” sagde godsejeren.

”Det skal bare være mellem os selv,” vedblev miss Prentice. ”Jeg ved, at du altid har holdt af at spille komedie, Jocelyn, og du er så god til det. Du spiller så naturligt. Kan du huske ”Ici On Parle Français” i gamle dage? Jeg har drøftet det med præsten, og han siger også, at ideen er storartet. Dr. Templett er udmærket god til dilettantkomedier, særlig de morsomme roller, og den kære Idris Campanula, hun er naturligvis begejstret.”

”Du forbarmende!” udbrød Henry og hans far på samme tid.

”Hvad i alverden skal hun dog foretage sig i stykket?” spurgte Jocelyn.

”Så, kære Jocelyn, nu må vi ikke være kontrære,” sagde miss Prentice; der kom et koldt veltilfreds glimt i hendes øjne. ”Jeg tror, at den søde Idris godt kan få succes i en lille rolle.”

”Jeg er for gammel,” sagde Jocelyn.

”Det er noget snak. Selvfølgelig er du ikke for gammel. Vi skal nok finde en rolle, der passer for dig.”

”Da skal jeg sandelig ikke have noget af at spille forelsket i hende, Campanula,” sagde godsejeren ugalant.

”Vil du være god og rar, Jocelyn,” sagde hun.

”Hvad skal Dinah foretage sig?” spurgte Henry.

”Ja, Dinah er jo næsten professionel, og derfor –”

”Hun er rigtig professionel skuespillerinde,” sagde Henry.

”Ja, hvor er det skade!” sagde miss Prentice.

”Hvorfor det?”

”Jeg er så gammeldags, at jeg synes, det ikke er passende for en virkelig dame at være skuespillerinde, Henry. Men, naturligvis må vi have Dinah til at spille med i vort lille stykke. Hvis hun da ikke føler sig for ophøjet til at være med i vore beskedne bestræbelser.”

Henry åbnede munden – og lukkede den igen. Godsejeren sagde: ”Der har vi dem!”

Man kunne høre en vogn standse ude på grusgangen, og der kom to ”bå-åt” fra et alderstegent horn.

”Nu skal jeg gå ud og tage imod,” tilbød Henry.

III

Henry gik ud gennem hall’en. Da han åbnede den store hoveddør, fik han den stærke vind at føle på sit ansigt. Han kunne lugte frost, klam jord og visne blade. Lyset fra huset faldt på tre skikkelser, der kom ud af en lille vogn: præsten, hans datter og en høj kvinde i en uformelig pels – det var Idris Campanula. Henry kom med de korrekte velkomstord og fik gæsterne inden for. Hushovmesteren, Taylor, viste sig og lagde sin erfarne hånd på præstens luvslidte overfrakke. Henry hjalp miss Campanula af pelsen, mens hans øjne hele tiden var henne hos Dinah. Hall’en rungede af miss Campanulas stemme. Hun var en stor, hovmodig, ugift dame med en stram barm, stærk ansigtsfarve, groft, gråt hår og meget store, knoglede hænder. Hendes dragt var grim, men dyr, for hun var usædvanlig rig. Man antog hende for at være bedste veninde med miss Prentice. Deres venskab hvilede på fælles antipatier og interesser. De elskede begge to sladder, og de forklædte begge deres lidenskab med en kåbe af selvgod retfærdighed. Ingen af dem stolede i fjerneste måde på den anden, men det var tydeligt, at de var glade ved at komme sammen. I samtalens løb viste de stærkt afvigende teknik. Eleanor lagde aldrig sin fromme mine af. Men Idris hørte til dem, der er stolte af deres oprigtighed. Hun sagde atter og atter om sig selv, at hun var ganske ligefrem. Hun havde erhvervet sig en mine af djærv åbenhjertighed, som ingen lod sig narre af, men den blev taget alvorligt af de mere naive blandt hendes omgangsvenner. Sandt at sige ville hun selv have lov til at tale lige ud af posen, men hun ville være blevet ligbleg af raseri, hvis nogen havde givet tilbage med samme mønt.

Præsten var enkemand, og han var så klassisk smuk, at han var forudbestemt til at blive et bytte for slige damer, forklarede Dinah til Henry, men i sit stille sind var han dødelig angst for de to damer, som begge betød en del i hans pastorat. Eleanor Prentice anslog en slags blufærdig, beskyttende tone over for præsten. Hun talte til ham med dueblid stemme og kom tit med små musikalske latterkluk. Idris Campanula var djærv og magtglad, hun kaldte ham ”min rare præst” og iagttog ham med en opmærksomhed, der fik ham til at blinke og hos hans datter vakte en underlig blandet følelse af modvilje og medlidenhed.

Henry lagde pelsen til side og skyndte sig hen til Dinah. Hende havde han kendt alle sine dage, men så længe han havde været i Oxford, og senere, da han havde været med til et frivilligt flyvekursus, havde han ikke set hende ret ofte. Da han vendte tilbage til Pen Cuckoo var Dinah færdig med sin uddannelse som skuespillerinde, og det var lykkedes hende at komme med et mindre skuespillerselskab i seks uger. Dette selskab gik i stykker, og Dinah vendte hjem som skuespillerinde. For et par uger siden havde han uventet truffet hende på højene bag Cloudyfold, og de blev forelskede. For ham havde det været, som om han så hende for første gang. Han var endnu ikke kommet sig af denne opdagelse. At møde hendes blik, at stå hende nær gav ham en følelse, der lignede andagt. ”Hun er alt, hvad jeg kan ønske mig,” sagde han til sig selv. Han var ikke vis på, om hun også holdt af ham, derfor havde han været bange for at fri til hende, før i går, i den slidte, hyggelige præstegårdsstue, da Dinah havde set ham så klart ind i øjnene, så han var begyndt at tale om kærlighed til hende. Og så – havde han opdaget Eleanor gennem den åbne dør; hun stod ganske stille ude i forstuen. Et øjeblik senere opdagede Dinah hende også, og uden at sige et ord til Henry gik hun ud og hilste på hende. Henry fór ud af præstegården og kørte hjem, aldeles rasende. Siden da havde han ikke talt med Dinah, og nu så han spændt hen på hende. Hendes store grå øjne smilede til ham.

”Dinah?”

”Henry?”

”Når kan jeg se dig?”

”Du ser mig jo nu!”

”Men alene, helst?”

”Det ved jeg ikke. Er der noget i vejen?”

”Ja, Eleanor.”

”Bevares vel!” sagde Dinah.

”Jeg må tale med dig. Oppe på den anden side af Cloudyfold, der, hvor vi mødtes forleden? I morgen – før frokost. Dinah, vil du ikke nok komme?”

”Jo, hvis jeg kan.”

Idris Campanulas stemme tiltrak sig nu opmærksomheden. Det gik op for Henry, at hun havde spurgt ham om et eller andet.

”Om forladelse,” sagde han. ”Jeg er bange for, at –”

”Hør, Henry,” afbrød hun ham, ”hvor skal vi hen? De glemmer Deres forpligtelser, når De står der og snakker med Dinah.” og hun lo med sin stærke latter.

”Ind i herreværelset,” sagde Henry. ”Vil De gå først?”

Hun stoltserede ind i herreværelset, sagde goddag til Jocelyn og kyssede Eleanor, der gengældte kysset.