Kenny Jess Brandt

Viktor’ Horšovský

Klim

www.klim.dk

Viktor Horšovský

© Kenny Jess Brandt og Klim, 2012

ISBN: 978-87-7129-159-9

1. elektroniske udgave, 2012

Omslagsillustrator: Emil Søby

Omslagslayout: John Ovesen

Støttet af Foreningen til støtte af udgivelse af dansk skønlitterær fiktion og omtale, Aarhus

til min mor

Personregister

Horšovský-familien

Viktor Horšovský

– Romanens hovedperson, 28 år, tidligere litteratur- og musikstuderende, nu oversætter og fritidsmaler.

Havel Horšovský

– Viktors far, 62 år, enkemand, kendt litteraturprofessor ved Prags Universitet.

Sona Horšovská (født Hafniensis)

– Gift med Havel Horšovsky, døde som 18-årig efter at have født Viktor, født og opvokset under fattige kår.

Kredsen omkring fru Glob

Katerina Valterovna Glob (fru Glob)

– 53 år, rig enke med russiske rødder, mor til Ludmila, sidder i kørestol efter en bilulykke, hvor hun blev lam fra livet og ned, kunstvelgører.

Antonín Cech Glob

– Rigmand, gift med Katerina Valterovna, død under mystiske omstændigheder.

Ludmila Valterovna Glob

– Datter af Katerina Valterovna og Antonín Cech Glob, 25 år, studerer medicin på universitetet.

Jan Gertzenmann

– Gammel bekendt af Katerina, tidligere en talentfuld musiker og maler med forbindelse til kredsen omkring Glob.

Pavel Svejev

– Idealistisk og ambitiøs maler.

Jan Drakow

– Viktors ven, musiker, 28 år, studerende på musikkonservatoriet, stort talent, men drikfældig.

Ravel

– Ung musiker med ukendt historie.

Kasparov

– Fru Globs livvagt.

Vladimir Ilich Cancik

– Fru Globs chauffør, doven, næsvis og indskrænket person.

Kredsen omkring Viktor

Paul Sevurin Fog

– Viktors ven, 27 år, litteraturstuderende, forældreløs, lovende romanforfatter med engelske forfædre.

Tomáš RaCinský

– Viktors klaverunderviser, halvgammel, sær og mystisk mand, engang en talentfuld pianist, men lever nu som indelukket privatunderviser.

Miroslav PotuCek

– Viktors forlægger, 48 år, uddannet journalist, forlagsredaktør på forlaget Impedio, bekendt af Fedja.

André Fedorovna ala (Fedja)

– Litteraturkritiker, 33 år, uddannet journalist med tilknytning til kredsen omkring Glob

Sona Hynková ala

– Fedjas lillesøster, midt i tyverne, nervøst anlagt.

Kredsen omkring Vanja

Natalie Vaníškovó (Vanja)

– 27 år, alkoholiker, udstødt og prostitueret.

Mesteren

– Forbindelsesrig og magtfuld person.

Václav Bášová (Baša)

– Alkoholiker, stofmisbruger og et aldeles mislykket menneske, født ind i en selvmorderisk familie.

Míša

– Vanjas alfons, beregnende og brutal.

Ronja

– Svulstig, blond prostitueret.

Anna

– Prostitueret, stille og indadvendt, forelsket i Drakow.

Rogosjin

– Berygtet storforbryder.

Prolog

Prag, d. 7. februar

Hun følte ikke længere sin krop. Den var fløjet væk på vinger af druk og små, hvide piller. Fortovet under hende var gråt, lagde hun mærke til. Gråt mod hendes hvide fødder. De var små og utydelige som to punkter, der flyder ud i en sløret masse.

Hun gik hen ad Templová. Folk kiggede efter hende, mærkede hun, selvom hun ikke så deres blikke. Hendes ankler havde fået et blåligt skær. Det måtte være måneskinnet, der var ved at lægge sig over hende, tænkte hun og forsøgte at tømme sit hoved for tanker. Flaskens lille, runde åbning rørte hendes læber, og hun hældte væsken i sig uden at kigge på hånden, der holdt den. Hun ville ikke se på sig selv mere. Alt dette kød, som hun kun kunne dulme tilstedeværelsen af ved hjælp af spiritus og stoffer, men som hun aldrig kunne flygte fra. Hun hadede det. Helt ind til knoglerne.

Modstridigt så hun ned ad sig selv. Den hvide natkjole skjulte hendes tynde, blege lår. Der var rødt et sted. Det forvirrede de lyse farver, men det gjorde ikke noget. Ikke længere. Hun fornemmede, hvordan det nærmede sig og lukkede øjnene, mens hun med hånden knuget om kniven skridtede over Ovocny trh og ned ad Havirská.

I et kort øjeblik dukkede der nogle billeder op på hendes nethinde. Hun forsøgte at lukke dem ude, men hendes modstandskraft var for svækket. Hun så en lille, firkantet mand med en buttet næse og et udtryksløst blik over et hareskår. En knyttet næve og ord, der flød ind i larmen fra noget andet. Manden forsvandt og en lille pige med langt, mørkt hår og triste øjne dukkede op. “Nat,” råbte pigen og rakte hænderne ud mod hende gennem tårevædede øjne. Men hun var uden for rækkevidde, og som i det tilbagevendende mareridt, erstattedes synet af en hvid kiste i en halvmørk kirke. Skikkelserne omkring kisten flød ud og blev til lange, glidende spøgelser, hvis skyggekroppe langsomt bevægede sig ind over den magre pige i kisten, indtil de havde fortæret resterne af det forladte legeme.

Det næste glimt var af en ung kvinde foran et spejl. Hendes lyse, indfaldne kinder og smalle kindben antydede formen af et kranium under den blege hud, mens det korte, mørke hår og de usikre, grå øjne fik hende til at ligne en lille, udslukt pige. På den ene side af hendes smalle hals kunne man se et modermærke, der med lidt god vilje kunne ligne omridset af en sommerfugl. Under halsen tonede en lys og mager krop frem, der på trods af de kvindelige former for længst havde mistet sin glans. Spejlet viste hende selv, et stykke kød i en hvid natkjole, overflødigt og blotlagt, som det altid havde været.

De grå, ujævne brosten dukkede atter op under hende, og virkeligheden vendte tilbage som et slag i ansigtet. Hun stoppede op og kiggede febrilsk til alle sider. Det var mørkt, men de forbipasserende kunne se hendes halvnøgne krop i lygtepælenes kolde skær. Natalie Vaníškovó spyttede arrigt efter en mand, der stod og gloede på hende, før hun skyndte sig videre. Følelsen af hendes krop var begyndt at vende tilbage, mærkede hun og tog en slurk af vodkaflasken.

Irritabelt trådte hun ud på Václavspladsen. Foran hende lyste de mange lygtepæle en mindre menneskemængde op, men hun ænsede den ikke. Blindt fortsatte hun videre. Pillernes virkning var begyndt at aftage. Hun frøs, og fødderne sendte isnende stød op gennem hende. Det var tæt på, mærkede hun og satte farten op. Hvordan hun ville gøre det, havde hun ikke overvejet. Det betød ikke noget. Kun at det sluttede. Alt andet var underordnet.

Kniven skinnede i lyset fra pladsens store lyskegler. Det syntes pludselig, som om der var mennesker overalt. Noget begyndte at gøre ondt, men hun fortsatte videre op ad pladsens brede midterallé. Forude tonede det store, mørke Nationalmuseum frem som noget majestætisk i en grå og fordærvet verden. Vanja havde aldrig været derinde, og nu hvor hun så bygningen, begyndte tårerne fra et forsømt liv at glide ned over hendes kinder. I arrigskab forbandede hun museet og satte atter farten op, indtil hun kun mærkede kulden mod sit ansigt. Flasken havde hun ikke længere i hånden, men kniven lå endnu sikkert i hendes greb.

I hvad der føltes som en evighed, løb hun over pladsen, og først da hun så kvindeskikkelsens bøjede hoved bag Rytterstatuen, stoppede hun op.

Med en enkelt håndbevægelse lagde hun knivens blad mod sit venstre håndled og skar til. Snittet var urent og klodset, men blodet fossede alligevel ud af hende, og da hun så den tynde, røde væske, der hurtigt forlod hende, stivnede hun.

I samme øjeblik begyndte hun at skrige.

*

Samme aften

Viktor Horšovský sad og stirrede ud i luften. Hans ærmer var stadig plettede af hendes blod, og på skrivebordet foran ham lå hendes kniv.

Han så igen mængden for sig. Deres forskrækkede blikke blev til silhuetter af angst for hans indre blik. Et maleri dukkede op på hans nethinde. Mørke farver og slørede anstrøg af noget, han ikke kunne forklare.

Blot to timer forinden var han gået ud af sin lejlighed på 4. sal i lejlighedskomplekset på Podskalská. Aftenen var kold og vindstille, som den havde været det meste af måneden. En høj, blond kvinde kom gående imod ham. Hendes hår var udslået, ansigtet sminket, og under den store, brune frakke kunne han skimte et stykke bart hud. Han havde set hende før, drivende om på Žitná, men modsat de andre gange stoppede han denne aften op og tog sig selv i at stirre på hende. Noget ved hende betog ham. Om det var de fyldige, røde læber, den let svajende gang, glimtet i hendes øjne eller noget andet, vidste han ikke. Han følte ikke lyst ved synet af hende, men noget andet, han ikke kunne sætte ord på.

I samme øjeblik de passerede hinanden, lukkede Viktor øjnene og malede hende i sit indre. Penselstrøget var langsomt og tungt, farverne varme og linjerne svulstige, og da han atter åbnede øjnene, stod maleriet tydeligt for ham. Han vendte sig ikke om efter hende, da han vidste, at det ikke ville føje noget til billedet. Det første blik var det afgørende, og med årene havde han lært at samle de vigtigste linjer i førstehåndsindtrykket.

Det var først, da han rundede hjørnet af Krakovská og kom ud på Václavspladsen, Viktor opdagede, at der var noget galt. En større flok havde samlet sig ved Rytterstatuen. Mellem deres forvirrede og højlydte ord hørte Viktor en kvindestemme. Han gik hen mod folkemassen, men før han nåede den, hørte han et skrig gennemtrænge luften og stoppede op. Nogle i mængden tog sig til munden, andre kiggede fortvivlet på hinanden. Endnu et skrig skar igennem luften, og uden at tænke over det løb Viktor hen mod mængden, trængte igennem den og fandt sig selv stående i dens midte. Over for ham stod en lille, tynd kvinde iført en hvid natkjole. Hendes øjne var udspilede, og blikket var vildt. Hun så ned på blodet, der hastigt forlod hendes håndled, men hun rørte sig ikke. Hun skreg bare. Skreg over blodet, der farvede fliserne røde, over kniven i hendes dirrende hånd og over magtesløsheden, der jog igennem hende.

Viktor nåede at gribe kvinden, i samme øjeblik hun besvimede. Han faldt på knæ og pressede hårdt sammen om det åbne sår, mens han råbte ud til den lamslåede forsamling, at de skulle ringe efter en ambulance. Inden længe hørte han langt ude bag byens gader lyden af sirener, der langsomt blev tydeligere.

Viktor kiggede ned på kvinden i sine arme. Hun havde et lille ansigt med indfaldne kinder og kort, mørkt hår. Under hendes lukkede øjne var der to mørke rande, og fra hendes mund stank det af spiritus. Han bemærkede, at hun var let som en fjer, og selvom hun havde blod i ansigtet og lignede et skelet, så han også noget andet, som han ikke kunne forklare. Han følte, hvordan han måtte kæmpe imod for ikke at lukke øjnene og male hende i sit indre.

Sirenerne blev højere og højere, indtil de til sidst gennemtrængte hele pladsen, hvorefter de med ét ophørte. Viktor så, hvordan mængden pludselig blev splittet, og opdagede tre mænd komme løbende imod dem. De tog hende ud af hans arme og bar hende hen til ambulancen.

“Lad mig komme med,” fremstammede Viktor uden at tage øjnene fra hendes bevidstløse krop, der blev lagt op på båren bag i bilen.

Den ene af mændene trådte hen til Viktor.

“Der er ikke mere, du kan gøre,” sagde han, hvorefter han vendte sig og lukkede bagdøren. Kort tid efter var ambulancen forsvundet, og mens sirenerne langsomt blev svagere, opløstes folkemængden én efter én.

*

Viktor kiggede ned på sine ærmer. Blodet var begyndt at størkne, men billedet af hende stod endnu tydeligt for hans indre blik, og hvad han ikke havde kunnet gøre på pladsen, gjorde han nu. Han malede hende.

Kniven, han havde fundet på pladsens fliser, efter ambulancen var forsvundet, havde han gemt i kommoden ved sengen. Som et minde om den første gang, han havde set hende. Kniven, der åbnede hendes skrøbelige blodårer, og som bandt dem sammen.

Bog 1

I

Viktor Horšovský var ud af en stor familie, men på et tidspunkt i dens historie begyndte medlemmerne at dø. Først hans mormor Milena, dernæst morfaren Viktor, et par år senere farfaren Dominik og farmoderen Sabrina og så endelig moderen Sona, der døde som 18-årig efter at have sat Viktor i verden.

Viktors far, den kendte litteraturprofessor ved Prags Universitet Havel Horšovský, tog Sonas dødsfald med en sindsro, Viktor aldrig lærte at forstå, og som gennem hele hans opvækst sad som en torn i hans indre.

Udover den triste skæbne, der fulgte Horšovský-slægten, fik Viktor en almindelig opvækst. Han boede sammen med Havel i en hyggelig villa i Prags gamle bydel. Deres naboer var hverken rige eller fattige, men gode, jævne mennesker, og skolen lå rundt om hjørnet. Selvom det til tider kunne være ensomt at vokse op i det store hus, klagede Viktor sjældent. De eneste krav, Havel stillede til ham, var, at han satte sig ind i deres lands historie, gik til klaverundervisning, talte rent, var ordentligt klædt på og fulgte med i skolen.

Venner havde Viktor ingen af, så i de ledige eftermiddagstimer, hvor han var alene hjemme, drømte han sig væk fra hverdagens kolde tomgang og hen til fjerne egne af sin bevidsthed. Stearinlysene på sofabordet blev til levende slanger, bordet rejste sig og begyndte at vandre omkring i stuen og blomsterne rundt omkring i huset stod op af deres potter og begyndte at snakke med hinanden.

Hvad der først havde været nysgerrighed efter at vide mere, blev hurtigt et behov for at skabe andre verdener, end den han hver dag levede i. Ofte var moren med i hans eventyr. Han fantaserede hende frem og forestillede sig, hvordan hun om aftenen tog ham ind til sig og læste godnathistorier, mens han langsomt faldt ind i en varm drømmedøs, eller hvordan hun med et enkelt blik fortalte ham om alt det, Havel aldrig gav sig tid til at forklare.

Foruden Viktors dagdrømmerier var den ugentlige klaverundervisning det eneste tidspunkt, hvor han ikke følte sig forpligtet af den grå hverdag, og derfor lagde han hele sin sjæl i disse timer.

Hans underviser, en gammel, halvskør mand ved navn Tomáš RaCinský, som Havel havde kendt, siden han var dreng, tog den unge Viktor til sig med hele sit hjerte og gengældte hans inderlige hengivelse til undervisningen med al den glæde og åbenhed, han kunne mønstre. I sin ungdom havde Tomáš været en talentfuld pianist, men på et tidspunkt var noget gået galt, og efter nogle år i eksil var han vendt tilbage og havde slået sig ned som privatunderviser i en lille, forfalden stuelejlighed på den berygtede gade Husitská. Viktor elskede den gådefulde Tomáš og lod sig hver uge fylde af hans iver for at lære fra sig. Det var, som om den lille, spinkle mand med det store, mørke og uglede hår og de små, fine hænder overførte al sin kærlighed for musik til Viktor, der sultent tog det hele til sig. Hver en tone, hvert et blik og hver en opmuntring lappede han i sig, og med tiden udviklede deres samvær sig til noget, der mindede om venskab.

Det første stykke tid efter Viktor var begyndt at tage timer hos Tomáš, spurgte han ofte sin far om, hvad det var, der dengang var sket med ham, men Havel kiggede blot på sønnen, rystede på hovedet og gik med et stift udtryk i ansigtet ind på sit studerekammer. Senere lærte Viktor at leve med sin uvidenhed, men nysgerrigheden efter at vide, hvilken ulykke der var overgået hans læremester, forsvandt aldrig.

Som tiden skred frem begyndte Viktor at tilbringe mere tid hos Tomáš, og nogle gange blev læremesteren så oplivet af Viktors fremgang, at han kunne bruge flere timer på at forklare ham om en eller anden symfoni, som udmærkede sig ved en speciel molnedgang eller et særligt temposkifte. Én af disse gange skulle Viktor komme til at huske resten af sit liv. Tomáš havde sat ham til at spille Beethovens 5. symfoni, Skæbnesymfonien. Gennem hele stykket sad den lille, spinkle mand på sofaen med hovedet begravet i hænderne, eftertænksom og lyttende, men da den sidste tone var gledet ind i stilheden, rejste han sig med et vildt blik i øjnene og begyndte at vrøvle noget om at stirre ind i solen.

Dengang forstod Viktor ikke meget af, hvad han sagde, og først lang tid senere fandt han ud af, hvad den gamle mand fablede om, og i samme øjeblik det gik op for ham, forstod han, hvorfor Tomáš var endt, som han var. Ingen, der ville nå solen, kunne gøre det uden at miste forstanden. “Solen Viktor, solen, det handler om at se ind i solen og vende tilbage med billedet af den i sit indre. At komponere solens stykke, Viktor, det er det, det handler om for en musiker. Kan du gøre det, er du nået til vejs ende. Har du gjort det, har du opfyldt din skæbne.”

Efter nogle år fandt Tomáš ud af, at hans unge lærling ikke blot var lærenem, hvad angik musikken, men at han også havde talent for malerkunsten, og fra dét øjeblik begyndte Tomáš at sætte ham i forbindelse med nogle gamle malervenner fra tiden omkring besættelsen. Han blev dog stadig ved med at fable om solen, som, jo ældre han blev, fyldte mere og mere i hans liv. Viktor så forandringen, men forblev tavs. Han respekterede Tomáš for den, han var, og var gammel nok til at vide, at der er nogle ting i livet, man ikke kan ændre på, hvor meget man end har lyst til det.

Da Viktor startede på universitetet, begyndte en ny epoke i hans liv. Havel begyndte at stille krav til sønnen, og hvad der før havde været af fritid med Tomáš, blev nu inddraget til at studere litteratur. Faren havde insisteret på, at Viktor begyndte på litteraturstudiet, og for at tilfredsstille ham havde han efterkommet hans ønske.

Viktor indså dog hurtigt, at han ikke kunne træde i farens fodspor. Hver dag var en kamp for at stå op til forelæsninger, der kedede ham, og om aftenen at holde sig vågen med hovedet begravet i kompendier, der ikke sagde ham noget. I to år holdt han ud, drevet af i det mindste udadtil at leve op til farens ønske, men samme år, som han flyttede hjemmefra, kunne han ikke længere og meddelte sin far, at han droppede ud. Sønnens besked kom som et chok for Havel, der som den naturligste ting i verden havde regnet med, at Viktor en dag skulle overtage hans post som professor i litteratur ved Prags Universitet. Først da gik det op for ham, at sønnen var blevet voksen, men i stedet for at modsætte sig beslutningen, vendte han ham ryggen med et suk. End ikke da Viktor året efter fortalte ham, at han var blevet optaget på musikkonservatoriet, gav Havel udtryk for nogen sindsbevægelse. Han nikkede blot og gik ind på sit arbejdsværelse.

I den mellemliggende tid lavede Viktor ikke ret meget. Fra vinduet i sin lille lejlighed i Podskalská nød han at drømme sig væk og forme maleriske figurer af de mange mennesker, der travede frem og tilbage nede på gaden.

Litteraturstudiet så han tilbage på med et tomt blik, men én god ting var der kommet ud af det. Vennen Paul Sevurin Fog. Paul var jævnaldrende med Viktor, havde kort, mørkt hår, små, varme øjne og et rent ansigt med en lidt skæv næse. Han var engelsk af oprindelse, men havde som barn mistet begge sine forældre, hvorefter han var blevet sendt til Prag, hvor hans eneste tilbageværende bedsteforældre boede. Siden sin tidligste ungdom havde hans største drøm været at blive forfatter, og på litteraturstudiet havde han ofte givet udtryk for dette ved at overgå ikke blot de medstuderende, men også forelæserne.

Selvom Viktor i starten ikke brød sig om, at Paul var en stor beundrer af hans far, blev de to hurtigt venner. Det var gennem Pauls bekendte, litteraturkritikeren André Fedorovna ala, også kaldet Fedja, at Viktor blev sat i forbindelse med Fedjas ven Miroslav PotuCek, der senere skulle blive Viktors forlægger.

Viktor så optagelsen på musikkonservatoriet som en ny begyndelse, men han blev hurtigt træt af de selvhøjtidelige undervisere, og hvor han på litteraturstudiet holdt ud for sin fars skyld, gjorde han det nu for Tomáš’. Den gamle læremester fulgte med i alt, hvad Viktor lærte, og så med glæde udviklingen af hans musikalske talent. For Viktor blev det hurtigt en pinsel. Han havde ikke lyst til at sidde og spille klaver resten af sit liv. Han ville ud og opleve verden, og derfor blev aftenerne med lektier snart udskiftet med nattelivet i Prags mange små gader.

I den medstuderende Jan Drakow fandt han en ligesindet. Som følge af et sjældent talent kedede den trivielle musikundervisning ham, hvorfor han hurtigt allierede sig med Viktor og sammen med ham glemte alt om lektier. Jan Drakows ydre var lige så specielt som hans musikalske talent. Han havde et lille rundt hoved, spidse ører, kort lyst hår, stærke ansigtstræk og var på trods af sin unge alder allerede begyndt at få sorte rande under øjnene.

End ikke opmuntringen fra Drakow, som på trods af deres hyppige tilflugt i nattelivet stadig vedblev at komme til undervisningen, kunne få Viktor til at holde ud, og da han efter to års forgæves kamp mod kedsomheden endelig gav efter, og for anden gang på tre år meldte sig ud af universitetet, var han fast besluttet på aldrig at vende tilbage til studierne. Havel rystede blot opgivende på hovedet og vendte igen ryggen til sin søn.

Tomáš var imidlertid den, der tog det hårdest. I tre uger nægtede han at lukke op for Viktor. I de foregående nitten år havde de tilbragt mere tid sammen end med nogen andre, og nu ville Tomáš ikke åbne døren for ham.

Da Viktor fire uger efter sin beslutning atter bankede på hans lille, skæve dør, lukkede den gamle musiker op uden at mæle et ord og satte sig hen til klaveret og begyndte at spille Skæbnesymfonien. I samtlige fire satser sad Viktor og lod sig opsluge af den bedste udførelse af symfonien, han nogensinde havde hørt Tomáš spille. Da læremesteren rejste sig fra klaveret, svedte han så meget, at det store, uglede hår klæbede til hans pande, hvorfra små dråber faldt ned på hans næse og kinder. Hans blik var vildt, og Viktor kunne se, at han ikke havde lavet andet de sidste tre uger end at drikke og sidde foran de sorte og hvide tangenter. Med en langsom bevægelse tørrede Tomáš sveden af panden og gik hen til døren og åbnede den. Viktor kiggede på sin lærer, men han stirrede blot ud på gaden. Uden at sige et ord forlod Viktor huset. Han vidste, at Tomáš ville statuere et eksempel, og da han vendte tilbage ugen efter, var Tomáš sit eget gamle selv. De snakkede aldrig siden om episoden.

Det næste stykke tid drev Viktor hvileløst om og overlevede ved at tage timer som privatunderviser for børn, hvilket hurtigt blev uudholdeligt. Han kunne dog ikke få sig selv til at bede Havel om penge, så han begyndte at leve et dobbeltliv, hvor han om natten drak med Drakow og om dagen underviste børn, der hellere ville ud og lege med vennerne.

Paul opfattede hurtigt, at Viktors tilflugt i byens natteliv var et udtryk for, hvor meget han skyede dagenes trivialiteter. Så da han en dag gennem Fedja blev introduceret for forlæggeren Miroslav PotuCek, der spurgte, om han ikke var interesseret i at oversætte engelske romaner til tjekkisk, tænkte han med det samme på Viktor. En uge senere lå den første bog på Viktors skrivebord, og da han godt og vel en måned senere havde oversat bogen og fået sit honorar, stoppede Viktor med at give klaverundervisning.

*

Gennem nogle bekendte var Drakow blevet introduceret for en af Prags rige damer, der havde valgt at bruge sin afdøde ægtemands enorme formue på at hjælpe unge, håbefulde kunstnere frem i livet. Den 53-årige Katerina Valterovna Glob, som fjorten år forinden havde været indblandet i et biluheld, der havde dømt hende til et liv i kørestol, lam fra livet og ned, var hurtigt blevet glad for den talentfulde musiker. Kort tid efter deres første møde, indførte hun ham derfor i sin kreds, der omfattede malere og musikere såvel som forfattere og litterater.

Gennem Drakow hørte enken om den unge søn af Havel Horšovský, og kort tid efter bad hun Drakow om at introducere hende for Viktor.

II

Palmesøndag d. 16. marts

Som alle andre i byen havde Viktor hørt om Antonín Cesc Globs mystiske død og om den frygtelige ulykke hans efterladte hustru var indblandet i fem år senere. Hvad der var foregået før dødsfaldet, imellem de to hændelser og efter ulykken, vidste Viktor ikke meget om. Kun at familien Glob i al den tid, den havde eksisteret, havde brugt sin enorme formue på at hjælpe unge kunstnere frem i verden.

Fru Glob boede til daglig i en kæmpe villa uden for byen, som efter sigende skulle være en af de ældste bygninger i Prag. Derudover ejede hun et par lejligheder inde i centrum, som hun delvist stillede til rådighed for sine kunstnere, og som delvist blev brugt til de mange kunstudstillinger og mindre koncerter, hun arrangerede.

Det var i én af disse lejligheder, at hun havde inviteret Viktor og Drakow hen en kold eftermiddag i midten af marts. Da de trådte ind ad døren til lejligheden på 2. sal i Maiselova var en livlig samtale i gang. Lokalet var stort, og ud over nogle skikkelser, der puslede ved en bogreol eller betragtede et maleri på væggen, var der 4-5 mennesker, som havde samlet sig om noget i midten af lokalet. Flere steder i lejligheden stod staffelier med tomme eller halvfærdige lærreder, og henne i et hjørne var placeret en sofa og nogle lænestole omkring et stort, ovalt glasbord.

Samtlige personer vendte sig om mod de nyankommne, idet de trådte ind i lokalet. Først kunne Viktor ikke få øje på fru Glob, men da forsamlingen, der før havde været i livlig samtale, trådte til side, kom en lille dame i kørestol til syne. Hendes ansigt var smalt, håret hvidt, og hun havde små, undersøgende øjne, der ligesom hang ved det, hun så på. Omkring hendes mund, øjne og pande var der utallige furer, men ikke en eneste rynke. På trods af den lille, spinkle krop så hun majestætisk ud, og det var tydeligt, at personerne i lokalet nærede respekt for hende. Bag ved kørestolen stod en bred mand med et stort, mørkt ansigt og skægstubbe. Hans mund var alvorlig, og det sorte hår var redt stramt tilbage over kraniet, så det nåede hans nakke på den anden side. På kørestolens ryglæn hvilede hans to store, behårede hænder, og på den ene side af hans hals, lige over den sorte rullekravesweater, anedes noget mørkt, der sneg sig op mod hans øre.

“Nå, så dét er den berømte professors søn?” sagde fru Glob med en lys stemme, der ikke passede til hendes hårde, bedømmende blik. De fleste i lokalet havde samlet sig om hende og iagttog nysgerrigt Viktor. “Godt, du kunne komme,” fortsatte hun og kørte hen til ham. “Jan har fortalt mig så meget om dig.”

Viktor tog imod hendes hånd og trykkede den blidt af frygt for at gøre hende fortræd. Den var kold og tør, mærkede han og slap den hurtigt igen. I samme øjeblik trådte en yngre mand med rank holdning, et kønt ansigt og et sympatisk blik hen til ham. Viktor nikkede venligt, idet manden præsenterede sig som Pavel Svejev. Til venstre for ham stod en høj, tynd fyr med sort hår, mørke øjne og et fraværende blik.

“Ravel,” sagde skikkelsen kort og sendte Viktor et flygtigt blik.

Dernæst trådte en tynd mand med høje tindinger, lyst hår og et grin på læben ud af kredsen.

“Velkommen, Viktor,” sagde skikkelsen og trykkede ivrigt hans hånd. Viktor havde besøgt ham et par gange sammen med Paul og vidste, at han var litteraturkritiker. “André Fedorovna ala, hvis du ikke kan huske det. Eller Fedja, som de fleste kalder mig.”

Viktor nikkede genkendende. Han huskede Fedja, da det var ham, der på opfordring fra Paul havde introduceret Viktor for Miroslav.

Fru Glob kiggede tilfreds rundt på forsamlingen, hvorefter hun pludselig bredte sine arme ud.

“Ja, dette er så mine små vidunderbørn,” udbrød hun. Som en sidste og tilsyneladende dybt uvedkommende bemærkning gav fru Glob et kort nik bagud og åbnede sin lille spidse mund.

“Dette er i øvrigt Kasparov, min hjælper.”

Den bredskuldrede mand bevægede sig ikke, men sendte blot Viktor et koldt blik, før han atter gav sig til at stirre ud i luften.

For første gang siden de var trådt ind i lokalet, blev der stille. Alles blikke var rettet mod Viktor, som om de ventede på, at han skulle sige noget, der ville retfærdiggøre, at han befandt sig i lokalet. Men han havde ikke noget at sige, så han kiggede blot ned på fru Glob og nikkede til hende. Om det var denne gestus eller noget andet, der gjorde det, vidste han ikke, men af en eller anden grund lagde der sig et smil på den gamle dames læber, og hun så op på Viktor.

“Der er for resten endnu én, du snart skal møde,” hviskede hun og blinkede til ham. “Min yndige datter.”

Og med et saligt glimt i øjet foldede hun hænderne, mens de mange, hvide furer i hendes ansigt lagde sig til ro oven på hinanden.

III

5 uger tidligere

Det første, Vanja gjorde, da hun vågnede fra sin bevidstløshed, var at skrige. Voldsomt og uhæmmet som et barn, der opdager, at det befinder sig i en fremmed verden. Vanja befandt sig imidlertid ikke i en anden verden, men i en hospitalsseng i et stort, lyst lokale. Hun skulle have været død, men i stedet lå hun i en blød seng, omgivet af dyb stilhed. Da sygeplejerskerne kom løbende ind, begyndte hun at sparke fra sig, men de fik alligevel så meget magt over hende, at sprøjten kunne nå højre arms blodårer. Langsomt slap hun grebet i kroppene omkring sig, og det sidste hun så, før alt atter blev mørkt, var billedet af en ung mand med store, grønne øjne, tynd, lys hud og et bekymret udtryk i ansigtet. Med det på nethinden sank hun sammen og faldt atter ind i bevidstløsheden.

Engang ud på natten vågnede Vanja og fandt sig selv omgivet af et mørke så gennemtrængende, at hun åndede lettet op. Hvis hun var død, tænkte hun, var hun kommet et bedre sted hen, og hvis hun endnu levede, så havde hun i det mindste fået et øjebliks ro. Hurtigt fandt hun ud af, at det sidste var gældende, da hun hørte et grynt ikke langt fra sig. Døden ville aldrig være så prosaisk at tillade et søvnigt grynt. Det måtte den trods alt være for alvorlig til, tænkte hun og lukkede atter øjnene. Det næste, hun følte, var et enormt tomrum i maven, men efter et par sekunders betænkningstid valgte hun stilheden frem for snoren, der hang over hendes hoved.

Med en forsigtig bevægelse førte hun højre hånd ned ad sin venstre arm og følte et gys gå igennem sig, idet hun stødte på en tyk forbinding ved håndleddet. Forsigtigt trykkede hun på det bløde stof og forestillede sig noget hvidt. Det gjorde ikke ondt. Hun trykkede hårdere, men mærkede stadig ikke noget. Først da hun gjorde det tredje gang, følte hun et pludseligt jag i håndleddet og tog hurtigt hånden til sig. Hendes hjerte bankede, og et kort øjeblik ventede hun, at smerten skulle fortsætte. Men det gjorde den ikke, og lettet lod hun hovedet falde tilbage i den bløde pude og gav sig til at le.

Tidligt næste morgen kom sygeplejerskerne ind med mad til hende. Hun spiste grådigt og så først op på deres ansigter, da hun havde spist den sidste rest af måltidet. De kiggede på hende, som var hun et uhyre. Vanja vrængede ansigt af dem og blev ladt alene tilbage.

Til venstre for sig, bag hvide forhæng, kunne hun lige skimte et ben under en dyne på en seng. Hun kiggede rundt i resten af lokalet, før hun lukkede øjnene. Det sidste, hun huskede fra episoden på Václavspladsen, var, at der stod en stor folkemængde omkring hende, som pludselig åbnede sig. Derefter var der blot et ungt ansigt med store øjne.

I timerne efter sin udskrivelse to uger senere gik hun hvileløst rundt i gaderne. Der var så mange uforløste tanker, hun ikke vidste, hvor hun skulle gøre af, og op til flere gange gik hun forbi døren til sin opgang på Zlatnická. Hun frygtede stilheden deroppe, for hun vidste, at den afspejlede det liv, hun havde forsøgt at forlade blot nogle uger forinden. Nej, hun havde ikke lyst til at gå derop, og fortvivlet begav hun sig videre gennem vintermånedens isnende kulde.

Dagen efter hun var kommet hjem fra hospitalet, blev hun sendt tilbage på gaden. Livet fortsatte, som det hidtil havde gjort, med arbejde og druk, men noget var forandret. Hvor hun før havde følt had til de mange mænd, der tog hendes krop, følte hun nu ikke længere noget. Hvor hun før havde kigget dem trodsigt ind i øjnene, i samme øjeblik de kom oppe i hende, så hun nu væk. Alting fik et gråt og ligegyldigt skær, ikke engang rusen hjalp længere, og hun tog sig efterhånden i at vende sin lede ved tilværelsen på hovedet.

Sammen med billederne af den lille pige i kisten og hendes mors gravsten var et andet billede begyndt at dukke op i hendes drømme. Hver nat så hun hans ansigt med de store, grønne øjne for sig. De kiggede indtrængende på hende, mens hans mund rørte sig i rolige, lydløse bevægelser, som om han forsøgte at lulle hende i søvn med sine ord. Og hver morgen, når Vanja vågnede med dette billede på nethinden, krympede hendes bryst sig sammen.

I tre uger stod hun op med denne uforløste følelse, før hun endelig besluttede sig for at opsøge ham.

IV

Efter introduktionen i fru Globs lejlighed var samtalen, som Viktor og Drakow havde afbrudt ved deres ankomst, atter begyndt. Fru Glob var nogle minutter efter rullet hen til dem og havde bedt Viktor om at følge med. Skubbet af sin store livvagt, førte fru Glob Viktor ind i et tilstødende lokale, mens de andre blev siddende og snakkede videre omkring sofabordet.

Rummet, de befandt sig i, var mindre end stuen, men stadig stort. I midten af lokalet hang der fra loftet en stor lysekrone, og på gulvet langs væggene stod tre enkle stole af træ. På de fire vægge hang 12-15 guldindrammede malerier, der alle var oplyste af små projektører, som sad oppe i loftet langs dets sider.

Efter at have udvekslet blikke med fru Glob begyndte Viktor at betragte malerierne. I starten følte han hendes øjne hvile forventningsfuldt på sig, som om det var en eksamen, men hurtigt glemte han alt om hende og Kasparov. Selvom han havde været til flere kunstudstillinger de sidste par år, havde Viktor sjældent set noget som disse malerier. Ikke fordi de var malet med et specielt fint penselstrøg, eller fordi de i deres komposition og perspektiv var nyskabende, men fordi de bar et præg af uforstilt kaos i sig. Ingen linjer mødtes i symmetrisk harmoni, ingen farver skabte ro ved at gå over i hinanden, og centralperspektivet lå snart i øverste højre hjørne, for øjeblikket efter at dukke op et helt andet sted. Overalt modsagde indtrykkene hinanden, og troede man at have fanget en sammenhæng, var det kun for at se den tilintetgjort i næste øjeblik af en tyk, rød flammestreg, der syntes at skære direkte igennem lærredet. Alt var kaos, men på trods af dette var der harmoni i linjerne, farverne og perspektivet. Harmoni, der i samme øjeblik det opdagedes, blev sønderrevet af kaos, for blot at genfødes andre steder i maleriet.

Som Viktor gik fra maleri til maleri, fandt han samme blanding af harmoni og kaos i alle billederne, og først da han atter stod ved døren, gik det op for ham, at fru Glob stadig var i lokalet. Kasparov havde i mellemtiden forladt dem, så Viktor opdagede til sin overraskelse, at de var alene. Atter følte han hendes undersøgende blik hvile på sig og vidste, at hun ventede på hans vurdering. Han lod en sidste gang sine øjne glide over malerierne, før han vendte sig om mod hende.

“De er gode, rigtig gode. Hvem har malet dem?”

Modsat hvad han havde forventet, sagde fru Glob ikke et ord. Hun løftede blot sin pegefinger, trykkede på en knap på kørestolens armlæn og ventede. Et kort øjeblik efter hørte Viktor en dyb, brusten stemme komme ud af en højtaler bag ved knappen.