NI DRAGER

Af samme forfatter

Harry Bosch-serien:

Det tolvte offer, 1995

Det sorte ekko, 1997

Den sidste prærieulv, 1997

Mafiaspil, 1999

Engleruten, 2001

Mørkere end natten, 2003

Skeletternes by, 2004

Nattens konger, 2006

Malstrøm, 2007

Det sidste ord, 2008

Echo Park, 2008

Uden for serie:

De parallelle mord, 1998

Blodspor, 1999

Vildfaren måne, 2005

Limousineadvokaten, 2009

Den enes død, 2010

Fugleskræmslet, 2011

Michael Connelly

NI DRAGER

Oversat af Søren K. Barsøe

Til hele holdet på Enterprise Boulevard, Lebanon, Indiana.
Mange, mange tak.

FØRSTE DEL:
Homicide Special

Kapitel et

På den anden side af midtergangen kunne Harry Bosch se ind i sin makkers bås, hvor Ignacio Ferras var i gang med sit daglige ritual med at rette hjørnerne på sine dokumentstabler ind, rydde midterfladen på skrivebordet og til sidst stille den afvaskede kaffekop ned i skrivebordsskuffen. Det forekom ham, at Ferras hver dag indledte ritualet et par minutter tidligere end dagen før. Det var kun tirsdag og tilmed første tirsdag i september og dagen efter Labor Days forlængede weekend, og han var allerede ved at lægge op til at tage fri i rigtig god tid. Ritualet blev altid sat i gang af en opringning hjemmefra, hvor konen ventede på ham med et blebarn plus et sæt helt spritnye tvillinger. Hun holdt øje med uret, som slikmutter i hjørnebutikken holdt øje med de fede børn. Hun trængte til en pause i dagen, og hun trængte til, at hendes mand kom hjem og gav hende den. Selv om de havde midtergangen imellem sig foruden de lyddæmpende skillevægge på en meter og tyve, der var sat op i det nye fælleskontor, kunne Bosch i reglen høre begge sider af samtalen. Det indledende spørgsmål var ufravigeligt: “Hvornår kommer du hjem?”

Da alt var på plads og i orden på bordet, så Ferras over på Bosch.

“Jeg smutter nu,” sagde han, “så jeg slipper for noget af trafikken. Jeg venter en hel masse opringninger, men de har mit mobilnummer, så der er ingen grund til at sidde her og blomstre.”

Ferras gned sin venstre skulder, mens han sagde det. Det hørte også med til ritualet. Det var på den måde, han usagt kunne minde Bosch om, at han var blevet skudt i tjenesten et par år forinden og havde fortjent at få tidligt fri.

Bosch nøjedes med at nikke. For ham drejede det sig ikke om, hvorvidt hans partner tog tidligt fri, eller hvad han havde fortjent. Det drejede sig om hans engagement, hans fornemmelse af kaldet i deres arbejde med drabssager, og ikke mindst om, om han ville være på sin pind, når de omsider blev kaldt ud næste gang. Ferras havde gennemgået ni måneders fysisk og psykisk genoptræning, inden han meldte sig til tjeneste igen i afdelingen. Men i det år der siden var gået, havde han arbejdet med sagerne med en modstræben, som Bosch efterhånden havde svært ved at klare. Han manglede engagementet, og Bosch var træt af at vente på ham.

Han var også træt af at vente på en ny sag. Det var fire uger siden, de sidst havde fået tildelt en, og de var godt inde i den hede sensommer nu. Bosch vidste, at varmen kom med Santa Ana-vindene ned fra bjergpassene, og med samme sikkerhed vidste han, at et nyt mord var på vej.

Ferras rejste sig og låste sit skrivebord. Han var ved at hægte jakken fri af stoleryggen, da Bosch så Larry Gandle komme ud fra sit kontor længst inde bag fælleskontoret og sætte kurs mod de to. Som den ældste i makkerskabet havde Bosch fået lov at vælge plads som den første en måned tidligere, da Røveri og Drab-afdelingen begyndte udflytningen fra det forfaldne Parker Center til den nye Police Administration Building. De fleste af de kolleger, der som Bosch var detective three, valgte båse ved vinduerne ud mod rådhuset. Bosch havde gjort det modsatte. Han havde ladet makkeren få udsigten og tog selv en bås, hvorfra han kunne se, hvad der foregik i resten af kontoret. Nu så han vicekommissæren komme hen mod dem, og han vidste instinktivt, at hans makker ikke kom tidligt hjem i dag.

Gandle havde et stykke papir fra en notesblok i hånden, og der var en fjedren i hans gang, som sagde Bosch, at ventetiden var slut. De var kaldt ud. Det friske drab var en realitet. Bosch rejste sig halvt i stolen.

“Hej, I to; Bosch og Ferras, så er der serveret,” sagde Gandle, da han nåede hen til dem. “Jeg skal have jer til at tage en sag for South Bureau.”

Bosch så, hvordan hans makkers skuldre sank ned. Han ignorerede det og rakte ud efter Gandles papir. Han så på adressen. South Normandie Avenue. Han havde været der før.

“Det er en vinforretning,” sagde Gandle. “Død mand bag disken, patruljen har tilbageholdt et vidne. Andet ved jeg ikke. Er I friske?”

“Vi er friske,” sagde Bosch, inden hans makker nåede at brokke sig.

Men så nemt gik det ikke.

“Hov-hov, det er altså Homicide Special, det her,” sagde Ferras og vendte sig halvt, så han kunne pege op på det vildsvinehoved, der sad over døren ud fra kontoret. “Hvorfor skal vi tage os af en vinforretning? Du kan da godt regne ud, at det er en fra en gadebande, og dem nede i Syd kan lukke sagen – eller i hvert fald sætte navn på gerningsmanden – inden midnat.”

Ferras havde ret. Den særlige drabsafdeling var forbeholdt svære og indviklede sager. Det var en eliteenhed, der blev sat på de vanskelige opgaver og arbejdede på dem med samme hvileløse ekspertise som et vildsvin, der roder efter trøfler i mudderet. Et røveri i en vinforretning i et bandedistrikt levede ikke ligefrem op til de kriterier.

Gandle, hvis tiltagende måne og bedrøvelige udseende gjorde ham til den perfekte administrator, bredte hænderne ud i en gestus, der signalerede absolut nul sympati.

“Det sagde jeg allerede på personalemødet i sidste uge. Vi tager bagvagten for South i denne uge. De sidder med den tyndest mulige bemanding, mens alle de andre er på drabskursus til den fjortende. De fik tre sager i løbet af weekenden og en ny her til morgen. Så nu er det helt i bund. I to har ingen aktuelle, og I er på den hér, færdig. Spørgsmål? Patruljen venter på jer dernede med vidnet.”

“Vi er kørt,” sagde Bosch og afsluttede diskussionen.

Gandle gik tilbage mod sit kontor. Bosch tog sin jakke fra stoleryggen, trak den på og åbnede så den midterste skrivebordsskuffe. Han tog læderomslaget til sin notesbog op af baglommen og satte en ny linjeret blok i. Et nyt drab fik altid en ny notesblok. Sådan var rutinen. Han kastede et blik på det politiskilt, der var præget i omslaget, og stak det i baglommen igen. Sagen var, at han var ligeglad med, hvad sagen var. Bare han havde en sag. Det var med det som med alt muligt andet, hvis man kom ud af vane, blev man også mindre skarp til det. Og det ville Bosch ikke risikere.

Ferras stod med hænderne i siden og så op på uret oven over opslagstavlen.

“Pis,” sagde han. “Det er bare hver gang.”

“Hvad mener du med det?” sagde Bosch. “Det er en måned siden, vi har haft en ny sag.”

“Okay, så, men jeg var ved at vænne mig til det.”

“Hvis du ikke bryder dig om at arbejde med mord, kan du altid score et ni-til-fire i biltyveriafdelingen.”

“Ja-ja-ja.”

“Skal vi så se at komme af sted?”

Bosch gik foran hen ad midtergangen mod døren. Ferras fulgte efter og tog sin telefon op af lommen, så han kunne give konen den dårlige nyhed. På vej ud af kontoret rakte begge mændene op og klappede vildsvinet på den flade tryne for at sikre sig held og lykke.

Kapitel to

Bosch behøvede ikke at holde gardinprædiken for Ferras på vejen ned i South L.A. Tavsheden var hans forelæsning. Hans unge makker skrumpede mere og mere vissen sammen under vægten af alt det, der ikke blev sagt, og til sidst gav han efter.

“Jeg bliver sgu sindssyg af det her,” sagde han.

“Af hvad?” spurgte Bosch.

“Tvillingerne. Alt det arbejde. Al den gråd. Der er en dominoeffekt i det. Når den ene vågner, vækker han den anden, og så vækker de tilsammen den store. Vi får aldrig sovet igennem, og min kone er …”

“Ja?”

“Jamen, jeg ved ikke … hun er ved at blive vanvittig. Hun ringer uafladeligt og spørger, hvornår jeg kommer hjem. Og så kommer jeg hjem, og det er min tur til at tage drengene, og det er lige på og hårdt. Arbejde – børn – arbejde – børn – arbejde – børn … hver eneste dag.”

“Hvad med en au pair?”

“Det har vi da ikke råd til. Ikke som det ser ud lige nu; vi får jo ikke engang løn for overarbejde længere.”

Bosch vidste ikke, hvad han skulle sige til det. Hans egen datter, Madeleine, fyldte tretten en måned tidligere og boede rundt regnet femten tusinde kilometer væk. Han havde aldrig haft noget direkte at gøre med hendes opvækst. Han så hende fire uger om året, to i Hong Kong og to i Los Angeles, og det var det. Skulle han kunne give gode råd til en fuldtidsfar med tre, hvoraf de to var tvillinger?

“Jeg ved ikke lige, hvad jeg skal sige til det,” sagde han så. “Du ved godt, at jeg holder dig dækket ind, hvis der er noget. Jeg gør, hvad jeg kan, men …”

“Jamen, det ved jeg godt; jeg er også taknemmelig for det. Det er bare … det første år med de to små, du ved. Det hele bliver meget nemmere, når de bliver lidt større.”

“Jo. Men det, jeg prøver at sige her … det er måske mere end bare tvillingerne. Det er måske dig selv, Ignacio.”

“Mig? Hvad mener du med det?”

“Jeg mener, at måske er det dig selv. Måske var det for tidligt, du kom tilbage på jobbet. Har du tænkt over det?”

Ferras sydede indvendigt og sagde ikke noget.

“Det sker jo,” fortsatte Bosch så. “Hvis man først er blevet skudt én gang, så begynder man at tro på, at lynet kan slå ned det samme sted igen.”

“Hey, det er simpelthen noget pis, det der. Det har ikke en skid med noget at gøre. Jeg er færdig med alt det andet der, og det her handler om søvnmangel og om, at jeg er så skide-pisse træt hele tiden, og at jeg aldrig når at få hvilet ud, fordi jeg har konen på nakken, i samme sekund jeg kommer inden for døren derhjemme. Okay?”

“Det ved du bedst selv, makker.”

“Det gør jeg lige akkurat, makker. Det ved jeg fandeme bedre end nogen andre, og det er rigeligt, at jeg skal høre på det pis fra konen hele tiden. Jeg gider fandeme ikke høre det fra dig også.”

Bosch nikkede, at nu var det emne uddebatteret. Han vidste godt, hvornår det var bedst at holde kæft.

Den adresse, de havde fået af Gandle, var i halvfjerdserkarréen på South Normandie Avenue. Forretningen lå kun nogle få kryds fra det berygtede hjørne af Florence Avenue og Normandie, hvor fjernsynshelikopterne havde fanget nogle af de mest forfærdende billeder fra optøjerne i 1992 og sendt dem verden rundt. For mange var de tilsyneladende blevet stående som blivende indtryk af Los Angeles.

Bosch kendte imidlertid både distriktet og den vinforretning, de nu var på vej ned mod, fra andre optøjer og af en helt anden grund.

Fortune Liquors var allerede spærret af med gule gerningsstedstrimler. Der stod en lille flok nysgerrige, men et drab var ikke nogen større sensation her i nabolaget. De lokale havde set det før. Mange gange. Bosch fandt et hul mellem de tre patruljevogne, der allerede holdt der, og trak bremsen. Han tog sin mappe i bagagerummet, låste bilen og gik hen mod afspærringen.

Bosch og Ferras opgav navn og nummer til den betjent, der førte logbogen over de tilstedeværende på gerningsstedet, og de dykkede under plasticstrimlen. Mens de gik hen mod indgangsdøren til butikken, tog Bosch et brev tændstikker op af jakkelommen. Omslaget var gammelt og slidt. Udenpå stod der Fortune Liquors, og adressen nedenunder var på den lave, gule bygning foran dem. Han knipsede klappen op. Der var kun brugt en enkelt af tændstikkerne, og indvendigt på omslaget stod den lykkesætning, der hørte til i en tændstikmappe.

Lykkelig den, der

finder tilflugt i sig selv.

Bosch havde haft tændstikkerne på sig i over ti år nu. Ikke så meget på grund af den lykkebringende sentens, selv om han da var enig i udsagnet. Det skyldtes den manglende tændstik og det, den mindede ham om.

“Hvad nu?” spurgte Ferras.

Det gik op for Bosch, at han var standset op foran døren.

“Ikke noget. Jeg har bare været her en gang før.”

“Okay? På en sag?”

“Både og. Men det er længe siden. Lad os nu komme ind.”

Bosch gik uden om makkeren og åbnede døren ind til forretningen.

Der var allerede nogle betjente og en politiassistent derinde. Butikslokalet var langt og smalt. De tre reolrækker ind gennem lokalet stod som monument over indendørsarkitektens fridag. Bosch kunne se ned ad midtergangen til et lagerrum bagerst og en åben dør ud til en lille parkeringsplads bag butikken. Skabene med de nedkølede drikkevarer fulgte væggen til venstre og fortsatte om hjørnet langs bagvæggen. Spiritussen var langs gangen til højre, mens midtergangen var forbeholdt vin med de røde til højre og de hvide til venstre.

Bosch kunne se yderligere to betjente stå nede i baglokalet, og han gættede på, at de tilbageholdt vidnet derhenne i det, der måtte være enten lager eller kontor. Han stillede sin mappe på gulvet ved døren. Han fiskede to par engangshandsker op af jakkelommen og gav det ene til Ferras, og de trak dem på.

Politiassistenten fik øje på de to efterforskere og gik væk fra sine kolleger.

“Ray Lucas,” præsenterede han sig. “Vi har et offer liggende her bag disken. John Li, staves L-I. Vi mener, det er foregået for mindre end to timer siden. Det ligner mest af alt et røveri, hvor gerningsmanden ikke har villet efterlade et vidne. Der er mange af os her fra syvoghalvfjerdseren, der kendte gamle Li. Fin fyr, var han.

Lucas gav tegn til Bosch og Ferras, at de skulle følge med hen til disken. Bosch trak jakken ind om sig, så den ikke skulle røre ved noget, da han gik om og klemte sig ind i den snævre passage bag disken. Han gik ned i halvt hug som en griber i baseball for at se nærmere på den døde på gulvet. Ferras stod bøjet over ham som træneren.

Ofret var asiat og så ud til at være nær de halvfjerds. Han lå på ryggen og stirrede med de tomme øjne mod loftet. Læberne var trukket tilbage fra de sammenbidte tænder omtrent som en snerrende hund. Han havde blod på læberne, kinderne og hagen. Han havde hostet det op, da han døde. Forsiden af hans skjorte var gennemvædet med blod, og Bosch kunne umiddelbart se tre indskudssår. Hans højre knæ var bøjet, og benet var klappet sammen i en akavet vinkel under det venstre. Det var tydeligt, at han var sunket sammen på stedet, da han blev skudt.

“Vi har ikke kunnet se nogen patronhylstre,” sagde Lucas. “Gerningsmanden har samlet dem op, og han har været snu nok til også at tage dvd’en ud af overvågningsoptageren ude i baglokalet.”

Bosch nikkede. Patruljebetjentene var altid ivrige efter at hjælpe til, men den slags oplysninger havde Bosch ikke brug for endnu, og de kunne være vildledende.

“Hvis ikke det var en revolver,” sagde han. “Så havde der jo ikke været nogen hylstre at samle op.”

“Det er selvfølgelig muligt,” svarede Lucas, “men vi ser ikke ret mange revolvere hernede. Folk her vil ikke risikere at stå i en bandeskudveksling og kun have seks skud at gøre godt med.”

Lucas ville tilkendegive, at han kendte sit lokalområde. Og at Bosch kun var gæst.

“Det skal jeg huske,” svarede Bosch.

Bosch koncentrerede sig om den døde og studerede gerningsstedet i tavshed. Han var temmelig sikker på, at ofret var den samme, som han havde truffet her i forretningen dengang for så mange år siden. Tilmed på samme sted der på gulvet bag disken. Og Bosch kunne se en pakke cigaretter stikke op af hans skjortelomme.

Han registrerede, at ofret havde blod tværet ud over højre hånd. Det var ikke spor usædvanligt. Lige fra den tidligste barndom vænner børn sig til at lægge hånden på kvæstede steder for at beskytte dem og få dem til at hele igen. Det er et instinkt. Ofret havde gjort det samme her; han havde formentlig taget sig til brystet allerede efter det første skud.

Der var en afstand på cirka ti centimeter mellem skudsårene, og sammen udgjorde de en trekant. Bosch vidste, at tre skud affyret i hastig rækkefølge på kort afstand normalt vil sidde tættere sammen. Placeringen tydede på, at ofret sandsynligvis var faldet om på gulvet efter det første skud, og at drabsmanden derpå havde lænet sig ind over disken og skudt to gange mere.

Projektilerne trængte gennem ofrets brystkasse og forårsagede voldsomme beskadigelser af hjerte og lunger. Det blod, han havde hostet op, viste, at ofret havde forsøgt at trække vejret. Efter alle sagerne og alle årene var Bosch sikker på en ting. Der fandtes ikke nogen nem måde at dø på.

“Ingen skud i hovedet,” sagde han.

“Nej,” sagde Ferras. “Hvad vil du sige med det?”

Det gik op for Bosch, at han havde tænkt højt.

“Måske betyder det ikke noget. Det virker bare, som om drabsmanden med tre skud i brystet ikke har villet risikere noget, men han har alligevel ikke skudt i hovedet for at være helt sikker.”

“Det lyder som en selvmodsigelse.”

“Måske.”

For første gang vendte Bosch opmærksomheden fra den døde og så sig om nede fra sin lave synsvinkel. Hans blik fangede med det samme den pistol, der sad i et hylster fastgjort på undersiden af disken. Den var anbragt, så den var let at komme til i tilfælde af et røveri eller det, der var værre, men den var end ikke trukket fri af hylsteret.

“Vi har et håndvåben her,” sagde Bosch. “Den ligner en femogfyrrer i hylster, men den gamle fik ikke en chance for at trække den.”

“Gerningsmanden er kommet hurtigt ind og har skudt gammelfar, inden han kunne nå at række ud efter den,” sagde Ferras. “Det har måske været kendt i nabolaget, at han havde en pistol under disken.”

Lucas slog små smæk med tungen, der lød, som om han ikke var enig.

“Hvad …?” sagde Bosch og så op på ham.

“Det må være en nyanskaffelse,” sagde Lucas. “Manden der har oplevet i hvert fald seks røverier i de fem år, jeg selv har været her. Og så vidt jeg ved, har han aldrig trukket nogen pistol. Jeg har aldrig hørt om, at han skulle have en.”

Bosch nikkede. En brugelig iagttagelse. Han blev ved med at se om på politiassistenten.

“Hvad med vidnet derude?” sagde han.

“Nåh, altså … hun er ikke vidne i egentlig forstand. Det er fru Li, ofrets kone. Hun kom ind og fandt sin mand, da hun kom med hans aftensmad. Hun sidder ude i baglokalet, men vi får brug for en tolk. Vi har ringet til ACU og udbedt os en kinøjser.”

Bosch betragtede den døde mands ansigt endnu en gang og rejste sig med en højlydt knagen fra begge knæ. Den afdeling, Lucas havde nævnt, hed tidligere Asian Crimes Unit, men havde nylig skiftet navn til Asian Gang Unit for at undgå den antydning, der lå i det gamle navn, at alle asiater havde kriminelle forbindelser. Men de gamle i gårde som Lucas kaldte stadigvæk enheden ACU. Og uanset navn eller akronym skulle beslutningen om at indkalde en ekstra efterforsker uanset grad have været overladt til Bosch som efterforskningsleder.

“Kan du tale kinesisk?” spurgte han Lucas.

“Næh; det er derfor, jeg har tilkaldt ACU.”

“Hvordan kunne du så vide, at det er en kinesisk tolk, du skulle have fat i. Ikke en koreansk eller måske endda vietnamesisk?”

“Jeg har været i politiet i seksogtyve år nu, og …”

“Og du kender en kineser, når du ser én.”

“Nej. Jeg forsøgte bare at få sagt, at det kan være svært at klare en hel dag uden at få et skud ekstra energi. Så en gang om dagen holder jeg ind her for at hente sådan en energidrik, du ved. Fem timers ekstra krudt giver de. Nå, men altså … jeg kom efterhånden til at kende Li en smule. Han sagde, at han og hans kone var kommet fra Kina.”

Bosch nikkede og var pinligt berørt. Fordi han havde forsøgt at gøre Lucas pinligt berørt.

“Jeg må nok hellere prøve sådan et skud,” sagde han. “Var det fru Li, der ringede til alarmcentralen?”

“Nej. Som sagt taler hun stort set ikke engelsk. Og som jeg har forstået det på vagthavende derinde, ringede fru Li til sin søn, og så var det ham, der ringede ni-elleve.”

Bosch gik om foran disken. Ferras blev deromme og gik ned på hug for at få samme vinkel på det hele, som Bosch lige havde haft.

“Hvor er han henne, sønnen?” spurgte Bosch.

“Han kommer, men han arbejder oppe i The Valley,” sagde Lucas. “Han må snart være her.”

Bosch pegede på disken.

“Når han kommer, så sørger du og dine folk for at holde ham væk derfra.”

“Klart.”

“Og vi skal i det hele taget forsøge at holde det hele herinde så frit som muligt.”

Lucas nikkede, at beskeden var opfattet, og gik hen for at sende sine folk ud af butikken. Ferras gjorde sig færdig bag disken og kom hen til Bosch ved yderdøren. Han så op mod det kamera, der sad i loftet midt i forretningen.

“Prøv lige at se efter ude bagved,” sagde Bosch. “Om det passer, at fyren har snuppet dvd’en. Og se så lige ind til vidnet med det samme.”

“Yep.”

“Nå-ja … og find så lige termostaten og få skruet ned. Der er for varmt herinde. Vi skulle nødig have liget til at få en tanke.”

Ferras gik hen ad midtergangen. Bosch så sig om for at få et billede af sceneriet som helhed. Disken var cirka fire meter lang. Kasseapparatet var anbragt midtpå med plads til, at kunderne kunne stille varerne ved siden af. På den ene side var der et stativ med tyggegummi og andre slags slik, og på den anden var der lignende impulsvarer som energidrikke, en plasticæske med billige cerutter og en æske med lottokuponer. Ovenover var der et trådbur med cigaretkartoner.

Bag disken var der hylder med de dyre spirituosa, som kunderne ikke selv kunne fiske ned fra reolerne. Bosch så seks rækker Hennessy og vidste, at den kostbare cognac var et foretrukket mærke blandt de store i gadebanderne. Han var rimeligt sikker på, at Fortune Liquors lå i Hoover Street Criminals’ territorium. Hoover Street-banden var oprindelig en del af Crips, men de blev så magtfulde, at lederne valgte at skabe sig et navn og et rygte selv.

Bosch registrerede to ting og gik helt hen til disken igen.

Kasseapparatet var trukket skævt og afslørede en firkant af snavs og støv der, hvor det havde stået. Bosch skønnede, at gerningsmanden havde trukket det til sig, mens han tog pengene op af skuffen. Det var sigende; det betød, at det ikke var Li selv, der havde åbnet kassen og rakt pengene til røveren. Det ville sandsynligvis sige, at han allerede var blevet skudt. Ferras’ teori, at gerningsmanden havde skudt, så snart han var inde i butikken, kunne godt være rigtig. Og iagttagelsen kunne være væsentlig for en kommende anklager, der skulle bevise, at det var et forsætligt drab. Og mere umiddelbart væsentligt gav det Bosch en klarere fornemmelse af, hvad der var foregået i forretningen, og hvad det var for en type person, de ledte efter.

Han stak hånden i baglommen efter de læsebriller, han skulle bruge til nærmere studier. Han tog dem på og uden at røre ved noget bøjede han sig ind over disken for at se nærmere på kasseapparatets taster. Der var ikke nogen knap, der var mærket ‘åben’ eller lignende, og i det hele taget ikke noget, der umiddelbart kunne oplyse, hvordan man fik skuffen ud. Og når Bosch ikke kunne gennemskue det, undrede det ham, hvordan drabsmanden havde kunnet gøre det.

Han rettede sig i vejret igen og kiggede op på flaskehylderne bag disken. Hennessyflaskerne stod forrest og midtfor, så det var nemt for Li at nå dem, når Hoover Street-medlemmer kom ind. Men rækkerne var fyldte. Der manglede ikke nogen.

Og igen bøjede Bosch sig ind over disken, denne gang for at prøve at nå en Hennessy. Hvis han havde villet lægge en hånd på disken for at holde balancen, havde han uden videre kunnet nå rækken og snuppet en flaske.

“Harry?”

Bosch rettede sig i vejret og vendte sig mod makkeren.

“Lucas havde ret,” sagde Ferras. “Overvågningskameraet bruger en dvd som lager. Der er ingen harddisk, og der er ingen dvd i apparatet. Så enten er den blevet taget ud, eller også har han slet ikke optaget og kun haft kameraet siddende for et syns skyld.”

“Hvad med backup-dvd’er?”

“Der ligger et par derude, men apparatet er kun indrettet til at indspille på den samme dvd. Den overspiller bare i det uendelige. For tusind år siden arbejdede jeg i Røveri, og vi så en masse af den slags. De holder til cirka en dags optagelser og starter så bare forfra, så man skal sikre sig skiven inden for samme døgn, hvis man skal bruge den til noget.”

“Okay; men sørg lige for, at vi får de andre dvd’er med.”

Lucas kom ind ad fordøren.

“Så er ACU her,” sagde han. “Skal jeg sende ham ind?”

Bosch sendte Lucas et langt blik, inden han svarede.

“Det hedder AGU,” sagde han så. “Men lad være med at sende ham ind. Jeg kommer ud lige om et øjeblik.”

Kapitel tre

Bosch trådte ud fra butikken til solskinnet udenfor. Det var stadig varmt, selv om det var ved at være sidst på dagen. De tørre Santa Ana-vinde strøg gennem byen. Skovbrande oppe i bjergene havde givet luften en tåget bleghed. Bosch kunne føle sveden tørre ind i nakken.

Han var dårligt nået ud, før han blev hilst af en civilklædt kollega.

“Kriminalassistent Bosch?”

“Det er mig.”

“David Chu, AGU. Jeg blev tilkaldt af en patrulje. Hvad kan jeg hjælpe med?”

Chu var lav og spinkelt bygget; der var ingen spor af accent i hans udtale. Bosch gav tegn til ham om at følge med og gik ud under afspærringen og hen til sin bil. Han tog jakken af, mens han gik, men først tog han tændstikmappen op af lommen og stak den i bukselommen i stedet. Så vendte han vrangen ud på jakken og lagde den i en ren papkasse, som han altid havde med i bagagerummet på arbejdsbilen.

“Der er varmt derinde,” sagde han til Chu.

Bosch knappede den midterste knap op i skjorten og stak slipset indenfor. Han ville gå i dybden nu med undersøgelse af gerningsstedet, og slipset skulle ikke komme i vejen.

“Der er altså også varmt herude,” sagde Chu. “Politiassistenten fra patruljen sagde, jeg skulle vente på dig, til du kom ud.”

“Joh, det må du undskylde … Okay, så; det, vi indtil videre står med, er indehaveren af butikken gennem en del år, som ligger død inde bag disken. Skudt mindst tre gange i noget, der ligner et røveri. Hans kone, som ikke kunne tale engelsk, kom ind i forretningen og fandt ham. Hun ringede til deres søn, som derefter anmeldte det. Vi skal naturligvis afhøre hende, og det er så der, du kommer ind i billedet. Vi skal muligvis også have hjælp til sønnen, når han kommer. Det er alt, hvad jeg ved lige nu.”

“Og vi er sikre på, de er kinesere?”

“Ret sikre, ja. Den politiassistent, der ringede til jer, kendte ofret, John Li.”

“Ved du, hvilken dialekt fru Li taler?”

De var på vej tilbage mod afspærringen.

“Nej. Er der problemer i det?”

“Jeg kender de fem hoveddialekter i kinesisk og taler kantonesisk og mandarin flydende. Og det er de to, vi hyppigst støder på her i Los Angeles.”

Denne gang holdt Bosch plasticstrimlen i vejret, så Chu kunne gå under.

“Hvad er dit eget modersmål?”

“Jeg er født her. Men min familie stammer fra Hong Kong, og vi talte mandarin i mit barndomshjem.”

“Okay? Jeg har en datter, der bor i Hong Kong med sin mor. Hun er ved at blive ret skrap til mandarin.”

“Det er da godt at høre. Jeg vil håbe, hun får gavn af det.”

De gik indenfor i butikken, og Bosch lod kortvarigt Chu se liget bag disken, inden han fulgte ham ind i baglokalet. Der ventede Ferras på dem, og med Chu som mellemmand fik de sig præsenteret for fru Li.

Enken lod til at være i chok. Så vidt Bosch kunne se, havde hun ikke fældet en eneste tåre endnu for sin nyligt afdøde mand. Tilsyneladende havde hun trukket sig ind i en afsondret tilstand, som Bosch havde oplevet før. Hendes mand lå død ude i butikken, og hun var omgivet af fremmede, der talte et sprog, hun ikke forstod. Bosch gættede på, hun ventede på sønnen, og at tårerne ville flyde, når han nåede frem.

Chu gik ganske blidt til hende og nøjedes med at småsnakke i begyndelsen. Bosch mente, de talte mandarin. Hans datter havde forklaret, at mandarin var mere melodisk og knap så gutturalt som kantonesisk og nogle af de andre dialekter.

Lidt efter gik Chu væk fra kvinden for at give sine oplysninger videre til Bosch og Ferras.

“Manden var alene i butikken, mens hun tog hjem for at lave aftensmad til dem. Da hun kom tilbage, troede hun først, at butikken var tom. Og så fandt hun ham bag ved disken. Hun så ikke nogen i butikken, da hun kom ind. Hun parkerede ude i gården og låste sig ind ad bagdøren.”

Bosch nikkede.

“Hvor længe var hun væk? Spørg hende, hvad klokken var, da hun tog af sted fra butikken.”

Chu gjorde, som han blev bedt om, og vendte tilbage til Bosch med svaret.

“Hun tager af sted halv tre hver dag for at hente deres mad, og så kommer hun tilbage.”

“Er der andre ansatte?”

“Nej, det har jeg spurgt om. Der er kun hendes mand og hende. De holder åbent hver dag fra elleve til ti undtagen søndag.”

Typisk immigranthistorie, tænkte Bosch. De havde bare ikke forudset de projektiler, der skulle gøre en ende på den.

Bosch hørte stemmer ude fra butikken og stak hovedet ud i baggangen. Det var retsteknikerne, der var mødt op og var ved at gå i gang.

Han gik ind i baglokalet igen, hvor afhøringen af fru Li fortsatte.

“Chu,” afbrød Bosch.

Politimanden fra AGU så op.

“Spørg ind til sønnen. Var han hjemme, da hun ringede?”

“Det har jeg spurgt om. De har en anden forretning. Oppe i The Valley. Han var på arbejde deroppe. Hele familien bor sammen midtvejs. I Wilshire District.”

Det så ud til, at Chu vidste, hvad han havde med at gøre. Han havde ikke brug for, at Bosch kom og lagde ham spørgsmålene i munden.

“Okay. Vi går ud i butikken igen. Du tager dig af hende, og når sønnen er kommet, er det nok bedst, at vi tager ind på stationen alle sammen. Er du med på den?”

“Det er helt i orden med mig,” sagde Chu.

Bosch og Ferras gik tilbage gennem lageret til butikslokalet. Bosch kendte samtlige kriminalteknikere i forvejen. Der var nu tillige kommet et hold fra retsobducenten, som skulle sørge for dokumentation af gerningsstedet og afhente liget.

Bosch og Ferras besluttede at dele indsatsen. Bosch ville blive på selve stedet og som efterforskningsleder overvåge indsamlingen af det tekniske materiale og fjernelsen af den døde. Ferras skulle så forlade forretningen og gå i gang med at banke på døre. Vinhandlen lå i et område med småhandlende. Han ville gå fra dør til dør i et forsøg på at finde nogen, der havde hørt eller set noget i sammenhæng med drabet. Både han og Bosch vidste godt, at det sandsynligvis ville være en nyttesløs indsats, men det var en ting, der skulle gøres. Beskrivelsen af en bil eller en mistænkelig person kunne være den brik i puslespillet, der i den sidste ende ville bringe dem til en opklaring af sagen. Det var basalt arbejde i en drabssag.

“Er det i orden, hvis jeg tager en af patruljebetjentene med?” spurgte Ferras. “De kender kvarteret.”

“Selvfølgelig.”

Bosch regnede med, at kendskabet til lokalområdet ikke var Ferras’ begrundelse for at tage en betjent med. Makkeren skønnede, at han ville have brug for forstærkning, når han skulle banke på døre og besøge forretninger i kvarteret her.

To minutter efter at Ferras var gået, hørte Bosch høje stemmer og almindelig tummel uden for butikken. Han gik udenfor og så to af Lucas’ folk, der med magt forsøgte at holde en mand tilbage bag den gule plasticstrimmel. Manden, der forsøgte at gøre sig fri af dem, var asiat og midt i tyvene. Han bar en stramtsiddende T-shirt, der afslørede hans slanke skikkelse. Bosch gik hurtigt over mod problemet.

“Hej, så er det godt!” sagde han med så megen vægt, at ingen skulle være i tvivl om, at han havde kommandoen i situationen.

“Slip ham bare,” føjede han til.

“Jeg vil se min far,” sagde den unge mand.

“Jo … men det er ikke lige måden at gøre det på.