MAGTSPILLERNE

Michael Connelly

MAGTSPILLERNE

Oversat af Søren K. Barsøe

AF SAMME FORFATTER

Harry Bosch-serien

Det tolvte offer, 1995

Det sorte ekko, 1997

Den sidste prærieulv, 1997

Mafiaspil, 1999

Engleruten, 2001

Mørkere end natten, 2003

Skeletternes by, 2004

Nattens konger, 2006

Malstrøm, 2007

Det sidste ord, 2008

Echo Park, 2008

Ni drager, 2013

Uden for serie:

De parallelle mord, 1998

Blodspor, 1999

Vildfaren måne, 2005

Limousineadvokaten, 2009

Den enes død, 2010

Fugleskræmslet, 2011

Denne bog er til Rick, Tim og Jay, som kan alt det,
Harry Bosch kan.

Kapitel et

Det var jul en gang om måneden i den afdeling af kriminalpolitiet, der beskæftigede sig med uopklarede, ældre sager. Nemlig når vicekommissæren gik sin runde i fælleskontoret som julekonen og uddelte sine opgaver til enhedens seks efterforskningsgrupper. Afdelingens råstof hed cold hits eller fuldtræffere. Politifolkene herinde sad ikke på spring, når der blev kaldt ud til et nyt drab; de ventede på fuldtræfferne.

I afdelingen efterforskede de drab begået inden for de seneste halvtreds år i Los Angeles. Der var tolv efterforskere, en sekretær, en koordinator kendt som ‘indpiskeren’ og så vicekommissæren. Og der var ti tusinde sager. De første fem teams delte de halvtreds år mellem sig på den måde, at de hver havde ti tilfældigt udvalgte år at beskæftige sig med. Opgaven var at hive alle de uopklarede drabssager inden for deres årgange ud af arkiverne, evaluere opklaringsforløbene og sende for længst arkiveret og glemt sagsmateriale til fornyet analyse med nutidens teknologi. Alle dna-analyser blev foretaget på det nye regionale laboratorium ved California State University. Når dna fra en gammel sag kunne identificeres som identisk med en af de genetiske profiler, der lå i de nationale dna-databaser, hed det en fuldtræffer. Laboratoriet samlede de fundne fuldtræffere og sendte dem med gammeldags post ved udgangen af hver måned. Dernæst kom de så et par dage senere til Police Administration Building i Los Angeles’ downtown. Så var det som regel klokken otte samme morgen, at vicekommissæren åbnede døren fra sit kontor og kom ind i det fælles. Hun havde kuverterne i hånden. Hver af træfferrapporterne blev sendt separat i en almindelig, gulbrun kuvert. Hovedreglen var, at kuverterne blev udleveret til de samme efterforskere, som havde sendt dna-materialet til laboratoriet, men undertiden var der for mange fuldtræffere til, at en enkelt gruppe kunne overkomme dem samtidigt. Nogle gange var politifolkene i retten, eller de var på ferie eller havde orlov. Og nogle gange afslørede fuldtræfferne omstændigheder, der fordrede den yderste ekspertise og erfaring. Det var dér, den sjette tomandsgruppe kom ind. Kriminalassistenterne Harry Bosch og David Chu udgjorde det sjette team. De var ad hoc-gruppen, der tog sig af ophobede sager og særlige efterforskninger.

Om morgenen mandag den tredje oktober trådte vice-kommissær Gail Duvall ud fra sit kontor og kom ind på afdelingen med kun tre kuverter. Harry Bosch sukkede skuffet ved synet af et så magert udbytte af kollegernes indsendte materiale. Han kunne regne ud, at han selv ikke fik nogen ny sag at arbejde med, når der ikke var flere.

Bosch havde været i Uafsluttede Sager i næsten et år igen nu efter de to år, han var udlånt til den særlige drabsafdeling, men det var gået hurtigt for ham at finde tilbage i enhedens rytmer. Det var ikke noget udrykningshold. Ikke noget med at storme af sted ud ad døren og ud til et gerningssted. Der var for så vidt slet ingen gerningssteder, der var kun arkiverede dokumenter og genstande i papkasser, der var gemt som sagsmateriale. Det var i det væsentlige et otte-til-fire-job, men med en asterisk ved. Nemlig den, at der fulgte en større rejseaktivitet med stillingen, end den de havde i andre efterforskningsenheder. Folk, der slap godt fra et drab, eller som troede, de gjorde det, blev i reglen ikke hængende. De flyttede andre steder hen, og ofte skulle OU-folkene på rejse for at få fat i dem.

Et grundelement i rytmen var den månedlige cyklus, der ledte op til den fælles venten på, at de brungule kuverter kom. Nogle gange havde Bosch svært ved at sove i nætterne op til julegaveuddelingen. Han sørgede for aldrig at tage fri den første uge af måneden og mødte aldrig sent, hvis der var chance for, at kuverterne var kommet. Selv hans teenagedatter havde registreret hans månedscyklus og sammenlignede den med menstruationen. Bosch kunne ikke se det morsomme i det og blev genert, når hun nævnede det.

Nu satte skuffelsen over at se så få kuverter i Gail Duvalls hånd sig i halsen på ham, så han kunne smage den. Han ville have en ny sag. Han havde brug for en ny sag. Han havde behovet for at se udtrykket i drabsmandens ansigt, når han bankede på døren og viste sin legitimation, når han stod som legemliggørelsen af den retfærdighed, der indhentede ham så mange år efter. Fornemmelsen var vanedannende, og Bosch trængte til sit fix nu.

Vicekommissæren afleverede den første kuvert til Rick Jackson. Han og makkeren Rich Bengtson var bundsolide efterforskere, der havde været i enheden siden dens grundlæggelse. Når det gjaldt de to, havde Bosch ikke noget at brokke sig over. Næste kuvert blev lagt på Teddy Bakers tomme skrivebord. Hun og hendes makker, Greg Kehoe, var på vej hjem efter en anholdelse i Tampa – en civilpilot, som i kraft af fingeraftryk var blevet sat i forbindelse med kvælningsdrabet på en stewardesse i Marina del Rey tilbage i 1991.

Bosch skulle lige til at gøre opmærksom på, at Baker og Kehoe sikkert havde hænderne fulde af netop den sag, og at kuverten følgelig skulle overlades til en anden gruppe – underforstået hans egen. Men så gjorde Gail Duvall tegn til ham med den sidste kuvert.

“Kan I to lige komme indenfor et øjeblik,” sagde hun og pegede hen mod sit kontor. “Også dig, Tim.”

Tim Marcia var enhedens indpisker; han var som Bosch detective three og tog sig af det meste af supervisionen og trådte til som tredjemand, når det var påkrævet. Han var mentor for de yngste politifolk og skulle sørge for, at de ældre ikke faldt af på den. Eftersom Jackson og Bosch var de eneste, der faldt inden for den sidste kategori, havde Marcia ikke den store grund til bekymring. Både Jackson og Bosch arbejdede i enheden, fordi de havde driften i sig, trangen til at opklare sager.

Bosch havde rejst sig, endnu inden Gail Duvall havde talt færdig. Han gik over mod kontoret fulgt af Chu og Marcia.

“Luk døren,” sagde Duvall, “og sæt jer ned.”

Gail Duvall havde hjørnekontoret ud mod Spring Street, hvor de havde Los Angeles Times’ bygning på den modsatte side. Et strejf af forfølgelsesvanvid gjorde, at hun altid havde persiennerne lukket, så ingen journalist skulle kunne kigge ind derovrefra. Det fik kontoret til at tage sig dunkelt og huleagtigt ud. Bosch og Chu satte sig i de to stole over for skrivebordet. Marcia fulgte med ind og stillede sig lænet op ad et gammelt materialeskab ved siden af Gail Duvalls bord.

“Vi har en træffer her, som jeg vil have jer to til at ordne,” sagde hun og rakte kuverten over til Bosch. “Der er noget galt, og I skal holde mund med det, til I har fundet ud af, hvad det er. I holder Tim orienteret, men ellers hedder det lav cigarføring.”

Kuverten var allerede åbnet. Chu lænede sig over for at se med, da Bosch løftede flappen og trak arket ud. Der var opført det sagsnummer, hvorfra dna-materiale var sendt til analyse, plus navn, alder, sidste kendte adresse og generalieblad for den person, hvis genetiske profil stemte overens med det. Bosch så som det første, at de første cifre i sagsnummeret var 89. En sag fra 1989, med andre ord. Der stod ikke noget om sagen i øvrigt, kun årstallet. Bosch vidste på forhånd, at 1989-sagerne tilfaldt Ross Shuler og Adriana Dolan. At han vidste det, skyldtes, at 1989 havde været et travlt år for ham selv i den særlige drabsafdeling, Homicide Special, hvor han arbejdede dengang. Han havde for nylig tjekket en af sine egne uopklarede sager fra perioden og set, at den formelt hørte under Shuler og Dolan nu. De gik i gruppen under navnet ‘børnene’. De var unge, lidenskabelige og vældig dygtige politifolk, men tilsammen havde de ikke mere end otte års erfaring med drabssager. Hvis der var noget usædvanligt ved fuldtræfferen her, var det ikke så underligt, at vice-kommissæren ville sætte Bosch på den. Bosch havde arbejdet med flere drab end samtlige andre i enheden tilsammen. Altså bortset fra Jackson; han havde været der siden tidernes morgen.

Navnet på arket sagde ham ikke noget. Clayton S. Pell. Pells generalieblad omfattede adskillige anholdelser og tre domme for blottelser, frihedsberøvelse og voldtægt. Han havde siddet seks år i fængsel for voldtægten, frem til han blev løsladt for halvandet år siden. Ved løsladelsen havde han en prøvetid på fire år, og senest kendte adresse var en udslusningsbolig for seksualforbrydere i Panorama City.

Ud fra oplysningerne i rapporten regnede Bosch med, at sagen fra 1989 sandsynligvis var et seksuelt motiveret drab. Han kunne mærke, hvordan det strammede til i hans indvolde. Han skulle af sted ud nu og slå en klo i Clayton Pell og bringe ham for retten.

“Har I set det?” spurgte Gail Duvall.

“Set hvad?” spurgte Bosch. “Var det et sexdrab? Manden her er jo klassisk …”

“Fødselsdatoen,” sagde Gail Duvall.

“Den står her, ja.” Bosch så på arket, og Chu bøjede sig lidt nærmere. “Niende november, nitten-enogfirs. Hvad har det med …?”

“Han er ikke gammel nok,” sagde Chu.

Bosch så op på ham og igen på rapporten. Og nu var han med. Clayton Pell var født i 1981. Han var kun otte år gammel, da det drab blev begået, som havde givet fuldtræfferen.

“Nej, lige præcis,” sagde Gail Duvall. “Så det, I gør, det er at få mordbogen og materialekassen fra Shuler og Dolan og så yderst diskret finde ud af, hvad det her drejer sig om. Og jeg krydser fingre og tæer for, at de ikke har fået to forskellige sager blandet sammen.”

Bosch var klar over, at hvis Shuler og Dolan var kommet til at sende genetisk materiale fra den gamle sag ind mærket med registreringsnummer fra en nyere sag, så ville begge sager være fuldstændig håbløse i retten.

“Og som du var ved at sige,” fortsatte Gail Duvall, “så er fyren her den klassiske seksualforbryder, men jeg tvivler på, han er sluppet af sted med at slå én ihjel som otteårig. Der er med andre ord noget, der ikke stemmer. Find ud af, hvad det er, og kom tilbage til mig, inden I foretager jer noget. Hvis de har klokket i det, og vi kan få rettet op på det, så behøver vi ikke bekymre os om Interne Affærer eller noget. Så bliver det inden for de vægge hér.”

Det tog sig måske ud, som om hun ville beskytte Shuler og Dolan mod en sag for Interne Affærer, men hun beskyttede også sig selv, og Bosch var klar over det. Det ville være småt med de lodrette bevægelser for en vicekommissær, hvis hun havde været leder af en afdeling med en så skandaløs håndtering af et sagsmateriale.

“Hvilke andre årgange har Shuler og Dolan?” spurgte Bosch.

“Senere end niogfirs har de syvoghalvfems og to tusinde,” sagde Tim Marcia. “Så det kan stamme fra en sag, de har arbejdet med fra et af de to år.”

Bosch nikkede. Han kunne se scenariet for sig. Skødesløs håndtering af genetisk bevismateriale fra én sag medfører gensidig forgiftning af den og en anden. Resultatet var to umulige sager og en skandale, der ville smitte af på alle de nærmeststående.

“Hvad siger vi til Shuler og Dolan?” spurgte Chu. “Vi skal vel komme med en grund til, at vi overtager sagen fra dem?”

Gail Duvall så op på Marcia, om han havde svar på det.

“De har en sag for retten lige henne om hjørnet,” sagde han. “Der er nævningeudpegelse fra på torsdag.”

Duvall nikkede.

“Okay; jeg siger, at jeg holder dem fri til at koncentrere sig om den.”

“Og hvad så, hvis de vil have sagen her alligevel?” spurgte Chu. “Hvis de siger, at de sagtens kan klare begge dele?”

“Så bliver de sat på plads,” svarede Gail Duvall. “Var der andet nu?”

Bosch så på hende.

“Vi skal nok tage sagen og kigge på den, så vi finder ud af, hvad der er op og ned i den. Men jeg efterforsker altså ikke mine kolleger.”

“Fint nok; det siger jeg heller ikke, du skal. I arbejder med sagen og forklarer mig, hvordan det dna fører os tilbage til en hvalp på otte, okay?”

Bosch nikkede og ville rejse sig.

“Og husk så lige,” tilføjede Duvall, at I kommer ind og snakker med mig, inden I foretager jer noget som helst ud fra det, I finder ud af.”

“Klart,” svarede Bosch.

De gjorde sig klar til at forlade kontoret.

“Harry,” sagde vicekommissæren så. “Bliv lige et øjeblik.”

Bosch så på Chu og hævede et øjenbryn. Han anede ikke, hvad det her gik ud på. Vicekommissæren gik uden om skrivebordet og lukkede døren efter de to andre. Hun blev stående inden for den, rank og professionel.

“Du skal bare vide, at din ansøgning om yderligere udsættelse af pensionen er gået igennem. De har givet dig fire år tilbagevirkende.”

Bosch så på hende og regnede ud i hovedet. Han nikkede. Han havde ansøgt om det maksimale, nemlig fem år ikke-tilbagevirkende, men han tog imod, hvad han kunne få. Det ville ikke holde ret meget ud over high school, men det var bedre end ingenting.

“Altså, jeg er da godt tilfreds,” sagde Gail Duvall. “Det giver os niogtredive måneder mere, hvor vi kan trække på dig.”

Tonefaldet tydede på, at hun havde sporet en skuffelse hos ham.

“Det er jeg også,” sagde Bosch hurtigt. “Jeg skulle bare lige regne ud, hvordan det lå i sammenhæng med min datter. Men det er fint. Jeg er vældig godt tilfreds.”

“Jamen, så …!”

Det var hendes måde at tilkendegive på, at mødet var slut. Bosch sagde tak og forlod kontoret. Da han kom ud i fælleskontoret igen, så han ud over det store lokale med borde og løse skillevægge og arkivskabe. Det var hans hjem her, og nu vidste han, han kunne blive. Indtil videre.

Kapitel to

Afdelingen for Uafsluttede Sager delte to konferencelokaler på fjerde sal med alle de øvrige grupper i Røveri og Drab-afdelingen. Som regel skulle politifolkene reservere et lokale i god tid ved at skrive sig på det klemmebræt, der hang på døren. Men her så tidligt en mandag formiddag stod de tomme begge to, og Bosch, Chu, Shuler og Dolan indtog det mindste af dem uden videre.

Med sig havde de mordbogen og den lille æske med fysisk materiale fra sagen i 1989.

“Godt, så,” sagde Bosch, da de havde sat sig. “I har ikke problemer med, at det bliver David og mig, der kører videre med sagen? For hvis I har det, kan vi gå tilbage til Gail Duvall og sige, at I er opsatte på at arbejde med den selv.”

“Nej, det er i orden,” sagde Shuler. “Vi er hængt op på den retssag begge to, så det er nok det smarteste. Det er vores første retssag her i afdelingen, og vi vil følge den helt frem, til manden bliver kendt skyldig.”

Bosch nikkede, mens han trak mordbogen hen til sig med en afslappet bevægelse og slog den op.

“Fint. Hvis I så vil løbe den hér hurtigt igennem for os …?”

Shuler nikkede til Adriana Dolan, og hun begyndte en opsummering af den gamle sag, mens Bosch bladede frem gennem mappen.

“Vi har et offer på nitten, Lily Price. Hun blev bortført, mens hun var på vej hjem fra stranden i Venice en søndag eftermiddag. Dengang fik de det afgrænset til, at kidnapningen måtte være foregået omkring ved hjørnet af Speedway og Voyage Street. Lily Price boede i Voyage Street sammen med tre andre. Den ene af de tre var med hende på stranden, og de to andre var i lejligheden. Et sted mellem de to punkter forsvandt hun. Hun havde sagt, at hun bare ville gå hjem for at komme på toilettet, og det kom hun aldrig.”

“Hun lod sit badehåndklæde og sin walkman ligge på stranden,” indskød Shuler. “Og solcremen. Det var oplagt nok, at hun ville komme derned igen.”

“Hendes lig blev fundet næste morgen på klipperne nede ved The Cut,” sagde Adriana Dolan. “Hun var nøgen og var blevet voldtaget og kvalt. Hendes tøj er aldrig blevet fundet. Og det bånd, hun blev kvalt med, var også væk.”

Bosch bladede gennem nogle plasticlommer med falmede polaroidbilleder fra gerningsstedet. Når han betragtede ofret, kunne han ikke lade være med at tænke på sin egen datter, som nu var femten og havde et helt liv foran sig. Tidligere havde billeder som disse virket som energiindsprøjtninger på ham, de havde været benzin på det indre bål, der var nødvendigt for ham, så han kunne arbejde hvileløst. Men efter at Madeline var flyttet ind hos ham, var det i stigende grad blevet svært for ham at betragte drabsofre.

Hvilket dog ikke hindrede ham i at antænde bålet.

“Hvad stammer dna-materialet fra?” spurgte han. “Sæd?”

“Nej. Drabsmanden har brugt kondom, eller han har ikke ejakuleret,” svarede Dolan. “Ingen sæd.”

“Det stammer fra en ganske lille blodplet,” supplerede Shuler. “Den blev fundet på halsen lige under hendes højre øre. Og hun havde ingen kvæstelser i det område, så man antog, at den stammede fra drabsmanden; at han havde revet sig under kampen med den unge kvinde, eller måske allerede blødte. Der var ikke andet end en dråbe. Eller rettere sagt en udtværet plet. Hun blev kvalt med et bånd af en slags, og hvis det blev gjort bagfra, kan hans hånd godt have ligget ind mod hendes hals der. Og hvis han havde skåret hånden …”

“Afsat ved kontakt,” indskød Chu.

“Ja.”

Bosch fandt det billede, der viste ofrets hals og blodudtværingen. Billedet var udvandet i årenes løb, og han kunne dårligt nok se blodet. Der var lagt en lineal på halsen af den unge kvinde, så man på fotografiet kunne måle plettens størrelse. Den var omkring to centimeter lang.

“Og det blod dér blev så sikret og gemt …?” sagde han som udspil til en uddybende forklaring.

“Ja,” sagde Shuler. “De har brugt en vatpind, fordi det var så udtværet, og de har kunnet typebestemme det. 0 positiv. Vatpinden er blevet opbevaret i et reagensglas, og det viste sig, at det stadig lå i depotet, da vi tog sagen op. Blodet var blevet til pulver.”

Han duppede med sin kuglepen på låget af materialeæsken.

Boschs telefon vibrerede i lommen. Normalt ville han lade telefonsvareren slå til, men Madeline var syg og alene hjemme fra skole. Han var nødt til at sikre sig, at det ikke var hende, der ringede. Et blik på skærmen oplyste, at det ikke var Maddie, men hans gamle makker, Kizmin Rider. Hun var vicekommissær nu og arbejdede i OCP, politidirektørens afdeling. Han kunne sagtens vente med at ringe hende op til efter mødet. De spiste frokost sammen cirka en gang om måneden, og han gik ud fra, hun havde et hul i kalenderen i dag, eller måske ringede hun, fordi hun havde hørt, at han var blevet godkendt til yderligere fire år i seniorordningen. Han stak telefonen i lommen igen.

“Lukkede I reagensglasset op?” spurgte han.

“Nej, selvfølgelig ikke,” svarede Shuler.

“Okay. Det vil sige, at I for fire måneder siden sendte glasset med vatpind og rester af blod til det regionale laboratorium …?”

“Korrekt,” sagde Shuler.

Bosch bladede gennem mordbogen om til obduktionsrapporten. Han lod, som om han var mere interesseret i at læse og betragte end i at høre efter.

“Var der andet end det, I sendte til laboratoriet samtidig?”

“Fra Lily Price-sagen?” spurgte Dolan. “Nej. Der var ikke andet biologisk materiale gemt.”

Bosch nikkede og håbede, hun ville fortsætte.

“Men de fik ikke noget ud af det dengang,” sagde hun. “De fandt aldrig frem til nogen mistænkt. Hvem er det, de har fundet som fuldtræffer nu?”

“Det kommer vi til om et øjeblik,” svarede Bosch. “Men jeg mente … sendte I noget fra andre sager til laboratoriet i samme hug som det hér? Eller var det den eneste sag, I havde på bordet?”

“Der var ikke andet,” sagde Shuler og så skeptisk på Bosch. “Hvad er det egentlig lige, du mener?”

Bosch stak hånden i inderlommen efter laboratorierapporten. Han skubbede den over til Shuler.

“Den person, der matcher, er en seksualforbryder, der passer vældig godt bortset lige fra en enkelt ting.”

Shuler foldede arket op, og han og Adriana Dolan stak hovederne sammen for at læse det, på samme måde som Bosch og Chu havde gjort lidt tidligere.

“Hvad-eh …?” spurgte Adriana Dolan og så op. Hun havde ikke opfattet det med fødselsåret. “Han ser da ud til at passe på en prik.”

“Det gør han også nu,” sagde Bosch. “Men han var ikke mere end otte år dengang.”

“Det er sgu da løgn!” sagde Dolan.

Og Shuler supplerede: “Hvad fanden …?”

Adriana Dolan tog papiret fra sin makker som for bedre at kunne læse datoen. Shuler lænede sig tilbage i stolen og fastholdt sit mistænksomme blik.

“Du regner med, vi har klokket i det?” sagde han. “At vi har blandet to sager sammen.”

“Det gør jeg ikke,” svarede Bosch. “Gail Duvall bad os undersøge muligheden, men jeg kan ikke få øje på noget sjusk i vores ende af det.”

“Så vil det sige, det er sket i laboratoriet,” fortsatte Shuler. “Er du klar over, at hvis det regionale laboratorium laver sådan en brøler, så vil samtlige forsvarsadvokater i landet så tvivl om alt, hvad der er blevet lavet af dna-analyser derude?”

“Det var ligesom det, jeg forudså, ja,” svarede Bosch. “Og det vil sige, at I skal holde fuldstændig kæft med det, til vi ved, hvad der er foregået. Der er jo også andre muligheder.”

Adriana Dolan rakte arket i vejret.

“Jamen, selvfølgelig …! Der behøver slet ikke at være nogen brølere. Det kan vel bare være ham drengens blod på den døde pige alligevel?”

“En knægt på otte bortfører en nitten år gammel kvinde på åben gade, voldtager og strangulerer hende og smider liget fra sig fire gader væk?” sagde Chu. “Den går altså ikke.”

“Nej, men måske har han været der. Det var måske på den måde, han selv fik stødet til at blive sexforbryder. Du kan jo se, hvad han har lavet, ikke? Han passer fuldstændig ind i billedet bortset fra alderen.”

Bosch nikkede.

“Det er da tænkeligt,” sagde han. “Som sagt er der flere muligheder. Der er i hvert fald ingen grund til at gå i panik lige nu og her.”

Hans telefon vibrerede en gang til. Han så efter, og det var Kiz Rider igen. To gange på fem minutter … det drejede sig ikke om en frokostaftale, og han besluttede at tage den.

“Jeg er lige nødt til at gå udenfor et øjeblik.”

Han rejste sig og trykkede samtalen igennem på vej over mod døren ud til gangen.

“Hej, Kiz?”

“Hej. Jeg vil bare give dig et forhåndsvarsel.”

“Jeg sidder lige i et møde. Hvad er det for et varsel?”

“Der kommer en indkaldelse til dig her fra OCP. Til lige nu og her.”

“Skal jeg komme op på tiende etage?”

I det nye politihovedkvarter lå direktørens kontor på tiende komplet med en privat altan med udsigt ned over Civic Center-området.

“Nej. Sunset Strip. Du får besked på at tage ud til et gerningssted og overtage en sag. Og du vil ikke bryde dig om det.”

“Nu har min egen vicekommissær faktisk lige tildelt mig en sag her i formiddag. Jeg kan ikke overkomme flere.”

Han regnede med, at brugen af Gail Duvalls titel – den samme som Kizmin Riders – ville formidle, at han var på vagt her. Hasteindkaldelser til OCP med tildelte opgaver betød altid high jingo – politiske overtoner. Det kunne undertiden være ganske svært at manøvrere rundt mellem magtudøverne og de skjulte dagsordener.

“Det er ikke noget, han giver dig lov at sige nej til,” sagde Kizmin Rider.

Hvor ‘han’ var politidirektøren.

“Hvad er det for en sag?”

“En, der er hoppet ud fra Chateau Marmont.”

“Hvem?”

“Jeg tror hellere, du må vente, til direktøren sætter sig i forbindelse med dig; jeg ville bare …”

“Hvem var det, Kiz? Du kender mig vist godt nok til at vide, at jeg kan holde på en hemmelighed, til den ikke er værd at holde på længere.”

Hun tav et øjeblik, inden hun svarede.

“Så vidt jeg har forstået, er der ikke ret meget tilbage, der er genkendeligt; det var syv etager ned på et betondæk. Men den primære identifikation siger George Thomas Irving, seksogfyrre år gam…”

“Irving? Som i Irvin Irving? Som i byrådsmedlem Irvin Irving?”

“LAPD’s svøbe, ja, og ikke mindst en vis kriminalassistent Harry Boschs svøbe. Det var hans søn, og Irving den ældre har over for politidirektøren insisteret på, at du overtager efterforskningen. Og mester har sagt, at det skal du da nok.”

Bosch glemte at lukke munden. Så tog han sig sammen og svarede.

“Hvorfor i alverden vil Irving have mig til det? Han har brugt størstedelen af sin tid i politi og politik på at få mig sparket ud på røv og albuer.”

“Jeg aner det ikke. Jeg ved bare, at det har han sagt.”

“Hvornår er det blevet anmeldt?”

“Det var omkring kvart i seks i morges. Så vidt jeg har forstået, er det uklart, hvornår døden indtraf.”

Bosch så efter på uret. Sagen var over tre timer gammel. Det var temmelig sent at komme ind i efterforskningen af et dødsfald. Han stod allerede med et handicap.

“Hvad er der at efterforske? Du sagde, han var hoppet selv.”

“Det var Hollywoodafdelingen, der tog sagen fra starten i morges, og de var klar til at afskrive det som selvmord. Men så kom byrådsmanden, og han var ikke spor klar til at skrive under på det. Det er derfor, han vil have dig sat på det.”

“Og er politidirektøren klar over, at Irving og jeg har en fælles fortid, så at sige?”

“Det ved han godt, ja. Han er desuden klar over, at han får brug for hver eneste stemme, han kan få i byrådet, hvis vi nogensinde skal få noget, der hedder overtidsbetaling igen.”

Bosch så sin foresatte, Gail Duvall, komme ud i gangen fra afdelingens kontor. Hendes kropssprog sagde, nå, dér er du! og hun kom hen mod ham.

“Det ser ud, som jeg får beskeden officielt nu,” sagde Bosch i telefonen. “Men tak for advarslen. Jeg fatter ikke en brik af det, så … hvis du hører andet om det, så sig lige til, ikke?”

“Selvfølgelig,” svarede hun. “Og pas nu på; Irving er ganske vist gammel, men han har stadig knive nok i ærmerne.”

“Det ved jeg.”

Bosch klappede telefonen i, netop som Gail Duvall nåede ham og rakte et ark papir frem mod ham.

“Ja, du må altså undskylde, Harry; der er kommet noget på tværs, så du og Chu skal ud til adressen her og tage en aktuel sag.”

“Hvad mener du?”

Bosch så på adressen. Chateau Marmont.

“Det er en ordre fra politidirektøren. Du og Chu får en code three og skal overtage en sag. Andet ved jeg ikke … ikke ud over, at politidirektøren selv er derude og venter på jer.”

“Hvad så med den sag, du lige har givet os?”

“Læg den på hylden indtil videre. Jeg vil stadigvæk have jer to til at tackle den, men det gør I bare, når I får tid.”

Hun pegede på papiret.

“Det har førsteprioritet.”

“Det er du sikker på?”

“Selvfølgelig er jeg sikker. Politidirektøren ringede personligt til mig, og han ringer dig selv op senere. Så se at få slået en klo i Chu og kom af sted.

Kapitel tre

Som ventet havde David Chu en stribe spørgsmål, mens de kørte fra Downtown ud ad Freeway 101. De havde været makkere i næsten to år nu, og Bosch var mere end vant til, at Chus usikkerhed manifesterede sig i en endeløs strøm af spørgsmål, kommentarer og iagttagelser. Det almindelige var, at han talte om ét, mens han i virkeligheden kredsede om noget andet. Nogle gange lod Bosch ham slippe let fra det og satte ham ind i det, han gerne ville vide. Andre gange lod han talestrømmen flyde, som den ville, til situationen blev helt uudholdelig for den unge makker.

“Hvad fanden er det for noget?” lød det nu igen. “Vi fik en sag i morges, og nu kommer de så allerede og siger, vi skal have en helt anden?”

“LAPD er en paramilitær organisation,” svarede Bosch. “Det vil sige, at når en person højere oppe i hierarkiet giver én besked på noget, så gør man det. Det nye her er kommet helt oppe fra politidirektøren, og vi parerer ordre. Det er det korte af det lange. Vi skal nok komme tilbage til fuldtræfferen senere, men lige nu er det den helt friske sag, der har prioriteringen.”

“Det lyder som en politisk rævekage.”

“High jingo.”

“Hvad …?”

“Sammenblandingen af politi og politik. Det er Irvin Irvings søns død, vi skal efterforske. Du har hørt om byrådsmanden, ikke?”

“Han var vicedirektør, da jeg trådte til. Og så sagde han op og stillede op til byrådet i stedet for.”

“Han sagde faktisk ikke op. Han blev tvunget ud og stillede op i politik for at få hævn over korpset. Det helt korte af det lange er, at han lever og ånder for at få skovlen under LAPD. Og du må også hellere få at vide, at han dengang havde en helt særlig aversion mod mig. Vi havde et par sammenstød undervejs, må man vel sige.”

“Hvorfor vil han så have dig til at se på det med hans søn?”

“Det finder vi jo nok ud af lige om lidt.”

“Hvad sagde Gail Duvall om det? Var det selvmord?”

“Hun sagde ikke noget som helst. Hun gav mig adressen.”

Bosch blev enig med sig selv om ikke at sige noget om, hvad han i øvrigt vidste. Det kunne røbe, at han havde en kilde inden for murene i politidirektørens kontor. Det skulle Chu ikke indvies i, og han havde altid hemmeligholdt sine månedlige frokoster med Kizmin Rider.

“Det lyder lidt mystifistisk, ikke?”

Boschs telefon summede, og han så efter på skærmen. Det var et hemmeligt nummer, men han tog den alligevel. Det var politidirektøren. Bosch havde kendt ham i mange år og havde tilmed arbejdet sammen med ham på konkrete sager. Direktøren havde arbejdet sig op fra bunden og havde blandt andet haft en lang periode i Røveri og Drab både som efterforsker og som koordinator. Han havde kun været politidirektør i et par år, og han nød stadigvæk opbakning fra de underordnede.

“Hej, det er Marty. Hvor er du henne nu?”

“Vi er på hundrede og én. Vi kørte, så snart jeg fik din besked.”

“Jeg er nødt til at smutte, inden pressen opdager det, og det kan ikke vare ret længe nu. Der er ingen grund til at slå det helt store cirkustelt op. Du har selvfølgelig fået at vide, at ofret er søn af Irvin Irving. Og manden insisterede på, at jeg skulle trække dig ind på banen.”

“Hvorfor?”

“Det har han sådan set ikke sagt noget om. Jeg ved godt, at I to har kendt hinanden i lang tid.”

“Ja, og ikke for det gode. Hvad er der at sige om selve sagen?”

“Ikke ret meget.”

Han gav Bosch den samme korte sammenfatning som Kizmin Riders og kun tilsat et par ekstra enkeltheder.

“Hvem er der fra Hollywood?”

“Glanville og Solomon.”

Bosch kendte de to fra tidligere sager og specialgrupper. De var begge to kendt for deres omfangsrige legemer og tårnhøje egoer. De gik under fællesbetegnelsen Drittel og Tønde, og de nød det.