Af samme forfatter:

Tilstande, digte, 1979

En Hård Dags Nat – The Beatles 1956-1986, m. Dan Schiødt, 1986

Kærlighedens Nomader, digte, 1987

Let It Be – The Beatles fra starten til i dag, m. Dan Schiødt, 1995

Beatles Leksikon, 1997

Bob Dylan Leksikon, 2000

John Lennon – Mennesket, Musikeren og Myten, 2002

Heartbreak Hotel – Elvis Presley A-Z, 2003

Paul McCartney – Mennesket, Myten og Musikken, 2007

Scener fra et stenbrud – 20 store rocktragedier fra Robert Johnson til Michael Jackson, 2011

Tak til Michael Falch, og Julie, Gina og Lene.

INDHOLD

1. Empty Sky

2. My Hometown

1949-1968: The Castiles

3. Working On The Highway

1968-1972: Earth og kontrakt med Columbia

4. My Best Was Never Good Enough

1972-1974: Fra Greetings From Asbury Park, N.J. til The Wild, The Innocent & The E Street Shuffle

5. The Promised Land

1975: Born To Run – gennembruddet

6. Dead Man Walking

1975-1978: Retssagen med Mike Appel og Darkness On The Edge Of Town

7. Independence Day

1979-1981: Fra The River til Nebraska

8. Glory Days

1982-1984: Fra Nebraska til Born In The U.S.A.

9. Growin’ Up

1984-1988: Efter Born In The U.S.A. til Tunnel Of Love

10. She’s The One

1988-1992: Fra Tunnel Of Love-turnéen til Human Touch/Lucky Town

11. Point Blank

1992-1996: Fra MTV Plugged til The Ghost of Tom Joad

12. Fade Away

1996-2001: Fra Tracks til gendannelsen af The E Street Band

13. My City In Ruins

2001-2004: Fra The Rising til Vote For Change

14. Pay Me My Money Down

2004-2006: Fra Devils & Dust til The Seeger Sessions

15. Long Walk Home

2006-2009: Fra Magic til Working On A Dream

16. Livin’ In The Future

2010-2012: Fra The Promise til Wrecking Ball

Diskografi

Kildemateriale/Bibliografi

Kapitel 1

Empty Sky

Den 23. december 1983, dagen før juleaften, var to mænd i gang med at læsse en flyttevogn med ejendele fra en hytte ikke langt fra bredden af Navesink River, floden som går gennem det meste af New Jersey og munder ud i Atlanterhavet. Ejendelene tilhørte rockmusikeren Bruce Springsteen og skulle i al hast flyttes til hans nye hus i byen Rumson, ikke langt derfra.

Mændene, som forestod flytningen, var Mike Batlan og Doug Sutphin, to af Bruces roadier, og i hastværket med at gøre Springsteens nye hjem klar til den følgende dag, besluttede de på grund af årstiden og det lidt barske vejr at efterlade en kano uden for hytten.

Denne kano blev senere en vigtig ingrediens i en skandaleagtig sag, men også selve flytningen stillede for første gang spørgsmålstegn ved, om Bruce var i færd med at distancere sig fra sin arbejderklassebaggrund ved at flytte til det velhavende Rumson i Monmouth County.

Rumson blev kaldt Narumsunk af den oprindelige indianske befolkning og havde altid været et udpræget beboelsesområde uden nogen større industrier. Men selvom byen og det omliggende område var for velhavere, var velstanden ikke noget der blev reklameret med, og kun de færreste vidste, at Frank Sinatra havde haft et sommerhus nær byen.

“Rumson har ikke mange nye, smarte huse med jacuzzier” sagde en lokal ejendomsmægler Gloria Nilson. “Byen har en vis status, men den er ikke pralende. Rumson har en mere diskret skønhed, med store, kurvede græsplæner og huse, som er trukket tilbage fra vejen, og er i direkte konkurrence med Princeton om værdigheden som den mest eksklusive adresse i New Jersey.”

En vigtig ting for Bruce, da han købte huset på Bellevue Avenue, har uden tvivl været, at der ikke er langt til alle de centrale stednavne i Bruce Springsteen-mytologien – Freehold, Asbury Park, Long Branch, Red Bank og Middletown. Og man må formode, at det har givet ham fornemmelsen af, at selvom han steg op ad den sociale rangstige, så forblev han i kontakt med sine rødder.

Et andet sted, der heller ikke ligger langt væk fra Rumson, er New York City. Kun 20 km tværs over Lower Bay ligger Brooklyn og Manhattans skyline, og Bruce kunne, som så mange andre, se røgsøjlerne stige til vejrs om morgenen den 11. september 2001, da to kaprede passagerfly med terrorister om bord fløj ind i tårnene på World Trade Center-komplekset. De efterlod sig et spor af død og ødelæggelse og fik efterfølgende bygningerne til at kollapse. Et tredje fly fløj ind i Pentagon-hovedkvarteret i Washington, mens et fjerde – der muligvis havde kurs mod enten Kongressen eller Det Hvide Hus – styrtede ned på en mark i Pennsylvania.

Bruce var hjemme, da nyheden kom. “Jeg tror, det var det samme alle steder,” fortalte Bruce et år senere til Adam Sweeting i magasinet Uncut.

“Til en vis grad fortæller folk den samme historie. Vi sad foran fjernsynet. Vi bor fem minutter fra en bro, hvor de to floder mødes, og bag broen kan man se tvillingetårnene – ti-femten miles væk, så egentlig er det ganske tæt på. Den dag var tårnene væk.”

Rumson er tæt på New York, og her bor mange veluddannede, som arbejdede i World Trade Center.

“Jeg tror, der var omkring 150 mennesker eller flere fra Monmouth County, som døde,” sagde Bruce. “Folk der kendte hinanden, og mange mennesker i nærmiljøet var berørt. Man kendte måske denne kvinde og hendes mand, eller nogens søn eller nogens bror.”

“I ugerne efter, når man kørte til stranden eller forbi den katolske kirke, var der begravelser – hver dag. Jeg ved ikke, hvordan det blev opfattet i resten af landet, men her var det meget, meget virkeligt.”

Og kun få dage senere blev det hele endnu mere virkeligt for Bruce. Selvom han, lige siden berømmelsens himmelfart i 1975, regelmæssigt og spontant var dukket op på små lokale spillesteder, havde han i en årrække holdt lav profil i nærmiljøet og ikke gjort et stort nummer ud af at være stjerne. I det store og hele passede han sig selv og nød den forholdsvise anonymitet, det gav ham.

En dag kørte han ud fra en parkeringsplads i kystbyen Sea Bright, kun et par kilometer fra Rumson, da han blev genkendt af en anden bilist, som stoppede, rullede vinduet ned og råbte: “Bruce, vi har brug for dig!”

Udbruddet sagde noget om, hvor stor betydning Bruce Springsteen havde i mange almindelige amerikaneres hverdag.

“Jeg tænkte, ‘Jeg har nok været en del af hans liv i lang tid’, og folk vil gerne se andre mennesker, de kender, og være i berøring med ting, de er fortrolige med,” sagde Bruce til Rolling Stone’s David Fricke i februar 2009.

“Det er en del af mit liv, og det er en ære at få tildelt den plads i mit publikums liv.”

Bruce er ærkeamerikaner med hud og hår. Han er hundrede procent loyal over for sit land, men ikke på en logrende måde.

“Jeg ser storhed i almindelige mennesker,” har han sagt. “Ikke den slags man læser om i historiebøgerne, men den slags hvor folk går på arbejde hver dag, de kommer hjem, og maden står på bordet. Der er mennesker, som gør dét hver eneste dag, og det er de mennesker, jeg vil skrive om. Det er dét, jeg synes er betydningsfuldt. Det bevæger mig og giver mig lyst til at synge mine sange.”

Den måde, Bruce reagerede på, sagde noget om, hvor alvorligt han tog sit ansvar. Det var ikke et udtryk for, at han ønskede at være et talerør – det var snarere for at vise, at han engagerede sig i sit samfund.

Til en familie i nabolaget, som han kun kendte overfladisk, lavede Bruce et bånd med sig selv, hvor han sang ‘Thunder Road’. Båndet blev spillet til begravelsen af en ægtemand, som var omkommet under angrebet i New York, og Bruce havde erkendt, at han ikke selv kunne komme til begravelsen af den simple årsag, at hans tilstedeværelse ville have ødelagt højtideligheden.

En af grundene til, at amerikanerne var så chokerede over 11. september, var at de pludselig oplevede en virkelighed, som var hverdagskost i mange andre lande, men aldrig havde været det i USA, og det var i høj grad denne følelse, sammen med basale følelser som sorg, tro, håb, kærlighed og afmagt, der på lidt længere sigt gav Bruce Springsteen et tema til hans næste album, The Rising. Et album, hvor han nærmest som en forlængelse af talemåden om, at folk rykker sammen i krisetider, blev genforenet med sit gamle band The E Street Band, og med stærke sange som fik resonans og vakte genklang i det helt almindelige Amerika, Bruce altid havde identificeret sig med.

Og for en tid passede Bruce Springsteen igen ind i rammerne af den folkelighed, som han delvist havde lagt på hylden det foregående årti, mens han helligede sig livet som ægtemand og far.

En del af Springsteens folkelige image er givetvis konstrueret. Men alligevel er det så effektivt, at selv hærdede skeptikere besnæres af hans indimellem klichéagtige metaforer. Bruce bestræber sig på at være en anti-kendis, og på trods af hans idolstatus føler man, at han er nærværende. Han værner om sit privatliv og giver sjældent interview. Alligevel føler man en vis fortrolighed, når han på scenen øser af sine erfaringer – han fortæller om sit liv, sin barndom, om sine forældre, og det er helt tydeligt, at han gerne vil dele sin tilværelse med os, men samtidig ønsker han at kontrollere, hvad offentligheden skal have at vide – og navnlig ikke have at vide – om ham. På den måde er Bruce alligevel eksklusiv og utilnærmelig, fordi han omgiver sig med et finmasket sikkerhedsnet, der holder tæt. Hans nærmeste nyder godt af hans generøsitet, og det kan virke som en bevidst politik – ja, nogle vil endda lidt kynisk konkludere, at han ikke alene køber deres loyalitet, men også deres tavshed.

Bruce Springsteen har på forunderlig vis formået at bevare en aura af menneskelighed i sin berømmelse. Og selvom det selvfølgelig er illusorisk at tro, at populariteten og opmærksomheden ikke har forandret ham, vil det være nemt og fristende, men ikke desto mindre fejlagtigt, at tillægge hans arbejderklassebaggrund skylden for hans solidaritet og identifikation med de kuede, de ydmygede og undertrykte. Musikhistorien er fuld af rockstjerner fra trange kår, der fører sig frem med næsten uhørt arrogance og nedladenhed. I tilfældet Springsteen er der ingen belæg for at konkludere, at menneskeligheden er socialt betinget. Snarere kan den tilskrives en selvdisciplin og en ukuelig tro på drømme og idealer, baseret på at vi alle har lige ret til et liv med respekt og værdighed. Netop respekt er et vigtigt element for performeren Bruce Springsteen – respekt for sit arbejde, sit repertoire og ikke mindst sit publikum. Han er ydmyg, og ordet arrogance findes ikke i Bruces ordbog. Eller i hvert fald kun under kategorien fy-ord. Og det er værdier af denne slags, som har fået så mange og varierede befolkningsgrupper til at tage Bruce Springsteen til sig.

Men folkeligheden har ikke altid været der. Den er i en vis udstrækning tillært, og æren for det kan med stor sandsynlighed tilskrives vennen, produceren og manageren Jon Landau. For da Bruce i de tidlige 1970’ere trådte ind på musikscenen, var det som en arketypisk rockmusiker, der med guitaren foran sig som et sværd drog ud for at erobre verden. Bruce Springsteen var den første hvide amerikaner, der kom i nærheden af Elvis Presleys mystik og popularitet, og for mange, som var vokset op med The Beatles, Bob Dylan og Rolling Stones, var afslutningen på 1960’erne en ideologisk og musikalsk forvirrende periode – en slags kollektiv skizofreni, hvor store dele af musikken degenererede i kyniske kalkuler og selvprofeterende markedsføring. Med Bruce Springsteen og navnlig albummet Born To Run fik rockmusikken sin troværdighed og berettigelse tilbage, og vægten blev igen lagt mere på hjerte end profit.

Når Bruce Springsteen stadig, efter fire årtier, kan fylde de store stadioner med 50.000 eller 100.000 tilhørere, er der ikke én forklaring på det. At kunne li’ Springsteen er ikke en éntydig manifestation, men derimod en vifte af forskellige bevæggrunde. Nogle går efter rock’n’rolleren, andre efter balladesangeren. Nogle synes om kærlighedssangene, andre om de socialrealistiske eller politiske budskaber. Men fælles er, at de ikke kun betragter Bruce som en popsanger, men som en stemme, en tilstand og en følelse, som et eller andet sted beriger deres liv. Og det igen kan tilskrives Bruce Springsteens pagt med sig selv og sit publikum – at give alt, fuldt og helt, som om hver dag var den sidste, både på scenen og i privatlivet.

Året efter at organisten og harmonikaspilleren i The E Street Band, Danny Federici, døde af hudkræft, reflekterede Bruce i et interview med David Fricke over sin egen dødelighed.

“Sådan er livet, og det hele fortsætter uden dig,” sagde han. “Det handler om at vedkende sig tiden og det, den gør ved os. På en god dag forsøder den tilværelsen og får hver enkelt handling i løbet af dagen til at være mere levende end normalt. Det hele er begrænset – alt omkring dig, bandet, familien. Om ikke særlig lang tid vil andre leve i det her hus, køre rundt på vejene. Nogen vil måske sige, ‘Hey, Bruce Springsteen boede her engang.’ Og om ikke særlig meget længere end det, vil de ikke sige det mere. De vil bare køre forbi. Og sådan bliver vores kort spillet.”

“Men indtil da … ”

Kapitel 2

My Hometown

1949-1968: The Castiles

The New Jersey Turnpike – den sjette mest trafikerede motorvej i USA – går fra New York i nord til Pennsville i syd. På visse strækninger er der helt op til syv vognbaner i hver retning, og hvis man ser bort fra myldretiderne, hvor trafikken bogstaveligt talt står stille, er veje som The New Jersey Turnpike et symbol på den måde, amerikanerne opfatter sig selv, deres historie og deres land. På godt og ondt er den billedet på retten til at bevæge sig frit omkring, og selve navnet er for længst udødeliggjort i Simon & Garfunkels sang fra 1968 om det klaustrofobiske og paranoide ‘America’.

Ca. 30 km syd for New York, ved frakørsel nr. 8, ligger den lille by Freehold, og her blev Bruce Frederick Joseph Springsteen født den 23. september 1949, knap et år før myndighederne besluttede at anlægge The New Jersey Turnpike. Freehold havde omkring 10.000 indbyggere, hvoraf en stor del arbejdede på de to større lokale virksomheder, dels fabrikken 3M, som producerede bånd (til bl.a. båndoptagere), og dels Nestlé, som lavede en række fødevareprodukter, deriblandt nescafé. Og hvis indbyggerne i Freehold havde håbet på, at en gigantisk motorvej lige uden for døren ville tiltrække flere virksomheder, så blev de temmelig skuffede.

Bruce Springsteen kom til verden på Monmouth Memorial Hospital i det nærliggende Long Branch, men voksede op i Freehold, i et kvarter der uofficielt blev kaldt Texas, fordi der var så mange, som var flyttet til fra det sydlige USA. Folk, der ikke havde fået del i det økonomiske opsving efter 2. Verdenskrig, og havde søgt lykken i de tættere beboede områder nær New York.

Bruces forældre, Adele Ann-Zerilli og Douglas Frederick Springsteen, var som ild og vand. Adeles forfædre stammede fra Italien, og Bruces morfar var født i Vico Equense, en lille by uden for Napoli. Adele var arbejdsom og tjente en hæderlig løn som retssekretær og var, som Bruce husker det, det stabile element i familien.

“Min mor levede under pres og stress hele sit liv,” fortalte Bruce senere, “og hun var et menneske, der havde styr på tingene. Det var hende, der skabte en fornemmelse af stabilitet i familien, som betød, at vi aldrig følte nogen trusler udefra i de hårde tider.”

Springsteen-efternavnet var af hollandsk oprindelse og betød ‘vadesten’, men Douglas’ forfædre havde rødder i Irland, og da begge forældre således var katolikker, var det kun naturligt, at Bruce blev opdraget i den katolske tro og sendt i en katolsk skole, St. Rose of Lima.

Fra fødslen og indtil oktober 1954 boede den lille familie, der blev forøget med datteren Virginia i 1950, i et hus på Randolph Street nr. 87 sammen med bedsteforældrene – et rent praktisk arrangement, der var nødvendigt på grund af Douglas’ uregelmæssige ansættelser.

“Vores hus blev opvarmet af én petroleumsovn i dagligstuen,” skrev Bruce mange år senere i bogen Songs. “En af mine tidligste barndomserindringer er lugten af petroleum og min bedstefar, der stod og fyldte petroleum på bagsiden af ovnen. Al vores mad blev lavet på et kulfyret komfur i køkkenet, og som barn stod jeg nogle gange og skød med min vandpistol på den varme jernplade og så dampen stige til vejrs.”

Douglas havde en lang række forskellige jobs, både på fabrikker og som fængselsbetjent i det lokale fængsel. I perioder arbejdede han som gartner hos Nestlé, og indimellem kørte han også taxi. Men for det meste arbejdede han som buschauffør, og det var efter faderen, at Bruce arvede fascinationen for biler og ‘highways’.

“Min far elskede at sætte sig ind i bilen og bare køre. Han fik også os andre ind i bilen og fik os til at køre.”

Men faderens jobs var ustabile, og han kunne ikke vælge og vrage, men måtte stille sig tilfreds med det, han kunne få, og det var forhold, der prentede sig ind i drengens hukommelse.

“Min far havde en masse forskellige jobs,” fortalte Bruce i 1980, med tydelig bitterhed. “Jobs der tager alting fra dig, og kun giver dig en brøkdel igen. Nogle mennesker får muligheden for at ændre verden, mens andre kun får chancen for at sikre, at den ikke falder fra hinanden.”

Erindringer som disse fra barndommen gjorde et enormt indtryk på Bruce, og senere skrev han en lang række sange om den. Ved koncerterne begyndte han tit sine introduktioner med ordene “Dengang jeg voksede op … ”

Da Bruce var fyldt seks år, havde forældrene sparet tilstrækkelig sammen til at købe halvdelen af et tofamilieshus på Institute Street, ikke langt fra Randolph Street, men få år senere flyttede de igen, nu til et dobbelthus på South Street, hvor de igen boede sammen med bedsteforældrene.

Bruce fortsatte i den katolske skole, hvor regler og konformitet var dagens orden. Og Bruce var langtfra populær. Især nonnerne så skævt til ham og var ikke blege for aktivt at tage del i ydmygelsen af de børn, som ikke indordnede sig.

En gang, da Bruce gik i femte eller sjette klasse, blev han sendt ned i en førsteklasse som straf.

“Nonnen sagde til en af de små drenge, ‘Jimmy, kan du vise Bruce hvordan vi behandler folk, der ikke opfører sig ordentligt’,” fortalte Bruce. “Og denne lille fyr rejste sig op, gik gennem lokalet og slog mig i ansigtet.”

Sogneskolen, med dens disciplin og sociale undertrykkelse, var den rene tortur for drengen.

“Jeg gik der i otte år. Det er lang tid, og jeg husker stadig mange ting fra dengang, men jeg husker ingen rare ting, så jeg har sikkert ikke nydt det.”

“Den betød ingenting for mig. Jeg var ikke rigtig til stede. Nogle mennesker beder til Gud, andre mennesker spiller musik.”

I det hele taget blev skolen et symbol, både på byen og miljøet. Og Bruce følte sig fremmed over for begge dele og nægtede at acceptere deres begrænsninger. Hans tre første plader handlede dybest set om, hvordan han kunne undslippe snæversynet i Freehold, og hvordan han kom videre – til vidderne og til mere fysisk og psykisk plads.

“Freehold var et virkeligt klassisk eksempel på en lille by, der var meget opsat på at bevare status quo,” sagde Bruce i et interview i 1984. “Alt blev betragtet som en trussel, og børn blev betragtet som både en plage og en trussel.”

“Halvdelen af mine første tretten år levede jeg i en trance. Folk syntes, jeg var sær, fordi jeg altid gik rundt med hovedet under armen. Jeg tænkte alle mulige tanker, men det var, som om jeg altid stod udenfor og betragtede.”

Bruce er af natur et meget reserveret, privat menneske, men hans selvstændighed blev ofte misforstået som arrogance.

Hvor en stor del af Bruce Springsteens trang til at bryde ud handlede om at komme fri af Freeholds lille, snævre horisont, var en anden stor del af Bruces personlighed direkte forbundet til de evindelige konflikter med faderen.

Både Douglas og Bruce var stærke personligheder, og det måtte nødvendigvis ende i magtkampe og adskillige sammenstød, som siden har været tema i en lang række af Springsteens bedste sange.

Now I don’t know what it always was with us,

We chose the words and yeah we drew the lines.

There was just no way this house could hold the two of us.

I guess that we were just too much of the same kind.

Sådan udtrykte Bruce det i ‘Independence Day’ på dobbeltalbummet The River. Og netop fordi de på mange måder var så ens, sammenlignede Bruce sig med faderen, som han konsekvent misforstod de næste tyve år.

Douglas satte en ære i at arbejde og forsørge sin familie, og derfor sled det hårdt på både ham og familien, når han var arbejdsløs, hvilket han ofte var. Og når han arbejdede, var han ikke særlig social.

“Ikke ét eneste menneske kom for at besøge min far i de første tyve år af mit liv,” fortalte Bruce, og understregede, hvordan familien fungerede som en helt almindelig typisk amerikansk arbejderklassefamilie, hvor ordet kultur i yderste konsekvens betød fjernsyn og den daglige avis.

“Jeg voksede op i et hjem, hvor der ikke blev læst særlig meget. Jeg blev opflasket med tv’et,” sagde han. “Hvem var William Burroughs? Vi hørte aldrig om ham i skolen. Han var ukendt, hvis ikke man hang ud med en særlig slags mennesker. Og jeg hang i hvert fald ikke ud med nogen, der talte om William Burroughs.”

Faderen interesserede sig ikke for noget. Han havde ingen hobbyer, og det Bruce husker tydeligst fra sine tidlige år som teenager var faderen, der sad i mørket i stuen og ventede på, at han kom hjem.

“Det første, han spurgte om, var, hvad jeg havde tænkt mig med mit liv,” sagde Bruce i 1986.

“Og det værste var, at jeg aldrig kunne forklare ham det.”

Men der gik ikke lang tid, før Bruce Springsteen gradvis begyndte at fornemme, hvad han ville bruge sit liv til. Den 9. september 1956 optrådte det unge teenageidol Elvis Presley på det landsdækkende fjernsynsprogram ‘The Ed Sullivan Show’, og ligesom millioner af andre unge amerikanere blev Bruce indfanget af magien i det, han hørte og så. Elvis vrikkede med underlivet og udstrålede en dristig seksualitet, som tv-mediet aldrig før havde vovet at formidle, og musikken var ny og vedkommende og gik direkte i blodet.

“Jeg kunne ikke forestille mig nogen, der ikke ønskede at være Elvis Presley,” sagde han senere og huskede, hvordan han havde overtalt sin mor til at købe sig en guitar.

“Det første jeg gjorde var at tage den ud af kassen, holde den op foran mig, mens jeg stod foran spejlet, og prøvede at bevæge mig ligesom Presley.”

Men drømmen om at blive stjerne forblev i første omgang blot en drøm, for lille Bruce kunne simpelthen ikke finde ud af at spille på den nye guitar, og gav derfor op. Han stillede instrumentet i et skab, hvor det stod de næste mange år, mens Bruce stadig lyttede til musik og drømte om en fremtid som musiker.

I det hele taget var det moderen, som var mest lydhør over for Bruces interesser og drømme, og i 1962, da han var 12 år, tog Adele, som var højgravid, ham og lillesøsteren med til en koncert med twist-sangeren Chubby Checker i New Jerseys forlystelsescentrum, Atlantic City, ca. 100 km fra Freehold.

Selvom musikken ikke umiddelbart åbnede en dør til fremtiden for Bruce, så var det en verden, hvor han havde en slags helle.

Efter sommerferien i 1963 skiftede Bruce til en ny skole, Freehold Regional High School. Det var en helt almindelig skole, uden religiøse restriktioner, men også her var han stilfærdig og tilbageholdende, holdt sig meget for sig selv, og var i det hele taget ret anonym og uanselig i fællesskabet.

“Han gjorde slet ikke indtryk,” sagde en klassekammerat. “Han var meget genert – deltog ikke i nogen aktiviteter, ingen sport, ingenting. Hvis ikke han var blevet til Bruce Springsteen, ville jeg så ha’ husket ham? Sandsynligvis ikke.”

“Det man skal huske på er, at uden en guitar i hænderne havde han absolut intet at sige.”

Bruce var ikke særlig engageret i skolearbejdet, og det betød, at hans boglige færdigheder var meget begrænsede. Han opdagede den tilstand, som så mange andre musikere og kunstnere har gennemgået: hvis du er udstødt af det miljø, du opholder dig i, så er du meget alene, og hvis der er noget, du virkelig interesserer dig for og gerne vil blive god til, skal du øve dig meget – alene.

Bruce havde en idé om, at store kunstnere, eller bare kunstnere i almindelighed, blev det gennem ensomhed.

“Bare se min yngste søster,” sagde Bruce mange år senere. “Hun kunne også spille, hvis hun ville. Men hun er for køn. Hun er populær … Hun kunne ikke drømme om at sidde derhjemme på sit værelse otte timer om dagen og spille klaver.”

Men det kunne Bruce Springsteen. Og dagen, som inddelte hans liv i ‘før’ og ‘efter’, var den 9. februar 1964, hvor sensationen fra England, The Beatles, optrådte første gang i ‘The Ed Sullivan Show’ foran et rekordstort tv-publikum på 73 millioner.

The Beatles bestod af John Lennon, Paul McCartney, George Harrison og Ringo Starr fra den nordengelske by Liverpool, og de havde fået deres gennembrud i England i begyndelsen af 1963 med sange som ‘Please Please Me’, ‘From Me To You’ og ‘She Loves You’. Med deres lange hår repræsenterede de et sympatisk oprør, og ud over fuldstændig at tryllebinde de unge vandt de også mange fans blandt den lidt ældre generation med deres forsonende og friske, humoristiske jargon. Deres plader udkom på selskabet Parlophone, en underafdeling i EMI-koncernen, men flere forsøg på at eksportere succesen til den amerikanske afdeling af selskabet, Capitol, var faldet til jorden. Capitol var ganske enkelt ikke interesseret, og derfor udkom de første amerikanske plader med The Beatles på små, obskure pladeselskaber med navne som Swan, VeeJay og Tollie, hvis gennemslagskraft og markedsføring var minimal.

Endelig, hen imod slutningen af 1963, overgav Capitol sig, og den 13. januar 1964 udsendtes singlen ‘I Want To Hold Your Hand’ som den første ‘officielle’ udgivelse i USA med The Beatles. På mindre end en uge blev pladen nr. 1 på den amerikanske hitliste, og sammen med gruppens optræden på ‘The Ed Sullivan Show’ startede det en lavine, som fuldstændig vendte op og ned på alle regler i musikbranchen.

Bruces interesse i The Beatles var intet mindre end en musikalsk revolution. Og samme betydning havde de på mange af hans jævnaldrende.

“Effekten af at se The Beatles var som at se en flyvende tallerken lande i Hyde Park,” fortalte guitaristen og Bruces mangeårige arbejdspartner Miami Steve Van Zandt til Uncuts Andrew Mueller i juni 2009.

Men for Bruce Springsteen var det ikke kun en musikalsk revolution, det var i lige så høj grad symbolet på en følelsesmæssig løsrivelse fra den ignorante og reaktionære faderskikkelse, Douglas repræsenterede.

Efter The Beatles var Springsteen igen tændt på tanken om at spille et instrument, og i første omgang faldt hans kærlighed på trommerne. Men han – eller snarere familien – havde slet ikke råd til et trommesæt. I stedet forærede Adele ham en elektrisk guitar, af mærket Kent, og en forstærker til i alt 60 dollar, som han fik i julegave i 1964, og senere refererede Bruce til oplevelsen i sangen ‘The Wish’.1

Dirty old street all slushed up in the rain and snow
Little boy and his ma shivering outside a rundown music store window
That night on top of a Christmas tree shines one beautiful star

And lying underneath a brand-new Japanese guitar

“Musikken har reddet mig,” erkendte Bruce senere. “Helt fra begyndelsen var guitaren min redningsplanke. Hvis ikke jeg havde fundet musikken, så ved jeg ikke, hvad jeg havde gjort.”

Eller som han udtrykte det til magasinet Crawdaddy i 1978: “Da jeg opdagede guitaren, fandt jeg nøglen til livets landevej,” sagde han og fortsatte: “Første gang jeg kan huske, at jeg så mig i spejlet og kunne udholde det, jeg så, var den dag, jeg havde en guitar i hænderne.”

Efter The Beatles fulgte andre grupper – The Rolling Stones, The Animals, de tidlige Manfred Mann, The Who – og i det hele taget var den såkaldte ‘britiske invasion’ en øjenåbner for Bruce. Men allerede på den katolske skole havde han været så besat af musik, at da en nonne engang bad ham om at tegne et billede af Jesus, tegnede Bruce Kristus korsfæstet på en guitar.

“Hvis man voksede op i min generation, så var en del af rock’n’roll-drømmen løftet om evig ungdom, de endeløse lørdag aftener,” sagde Bruce i 1987.

Men musikken var ikke alene en retning og et fristed for rastløse unge, som søgte en identitet. For Bruce var det også tidligt et varsel om fremtiden, og han var aldrig i tvivl om, at han skulle leve af at spille rock’n’roll. I den første artikel om ham i magasinet Rolling Stone i april 1973, indrømmede han, at han kun havde haft ét job, som gartner, og at han bevidst opgav alle senere forsøg på at gennemføre en akademisk uddannelse.

“I begyndelsen var mine ambitioner ret beskedne,” fortalte Bruce til Ray Coleman i Melody Maker i november 1975. “Jeg ville bare lære at spille rytmeguitar, så jeg kunne komme med i et band … Jeg ville ikke være leadsanger eller leadguitarist. Jeg blev ikke leadguitarist, før jeg blev smidt ud af mit første band. Jeg ville bare spille rytmeguitar, finde min plads, bare stå i baggrunden … bare være med i et band.”

Da Bruce var 13 år, blev han medlem af sin første gruppe, The Rogues. Oplysningerne om dette band er særdeles sparsomme og udelukkende baseret på Bruces udtalelser under retssagen mod Mike Appel. Det er uvist, hvilken rolle Bruce egentlig havde i The Rogues, men man må formode, at han indtog pladsen som en uerfaren guitarist, og det eneste, som man med sikkerhed kan sige er, at gruppens musikalske fundament hvilede på surf-musikken, inspireret af grupper som The Beach Boys og The Surfaris og duoen Jan & Dean. Efter cirka et års medlemskab blev Bruce, ifølge eget udsagn, fyret, men det er påfaldende, at ingen medlemmer af The Rogues i senere interview har kunnet huske, at Springsteen overhovedet var medlem af gruppen. Et medlem har sagt, at de måske ‘jammede’ med Bruce, men at han “aldrig var et officielt, uofficielt eller på-prøve medlem af vores band.” The Rogues fortsatte som et lokalt indslag ved ungdomsballerne et år eller to, før de opdagede, at en anden lokal gruppe havde samme navn, og kort tid efter opløstes bandet.
Men det tog ikke modet fra den unge guitarist. “Det bedste, der skete for mig, var, da jeg blev smidt ud af mit første band, og jeg gik hjem og satte ‘It’s All Over Now’ med The Rolling Stones på, og lærte den guitar-solo,” sagde Bruce i 1981.

Konflikterne og modsætningsforholdet til faderen voksede parallelt med hans interesse for musik, og næsten hver aften gjaldede hans fars stemme gennem huset.

“Skru så ned for den forbandede guitar!” skreg han, eller: “Skru så ned for det forbandede stereoanlæg!”

Men uanset om det var den ene eller den anden sætning, så skinnede det mere end tydeligt igennem, at Douglas ikke kunne få øje på nogen fremtidsmuligheder for sønnen i de famlende og skingre akkorder, som Bruce fik klemt ud af sin guitar, i håbet om at undgå den samme skæbne som sin far.

*

I begyndelsen af 1965 kom Bruce i kontakt med George Theiss, som var rytmeguitarist i gruppen The Castiles. Denne gruppe, der oprindelig begyndte som en kvintet, The Five Diamonds, og senere som The Sierras under ledelse af Theiss, var så populær i lokalmiljøet, at de endda havde en manager, Tex Vinyard.

“George fortalte mig om denne fyr i skolen, der hed Bruce,” sagde Tex, som boede med sin kone Marion i den ene halvdel af et dobbelthus og var nabo til George.

“Og han blev ved med at sige: ‘En dag spørger jeg ham.’ Men i virkeligheden var George bare ude efter Bruces søster Ginny. Så han gik derover og spillede op til Ginny og glemte alt om Bruce.”

Gordon ‘Tex’ Vinyard og hans kone havde ingen børn. Som en slags kompensation åbnede de i stedet deres hjem for kvarterets unger, og det var på den måde, at The Castiles både blomstrede musikalsk og samtidig fik stillet nogle sociale behov. Men første gang Bruce bankede på hans dør og tiggede om at komme med i gruppen, sagde Tex nej af den simple årsag, at Bruce ikke kunne spille en eneste sang fra begyndelsen til afslutningen. “Kom igen, når du kan spille fem sange,” sagde Tex til knægten, som vendte tilbage allerede den næste aften og spillede fem sange – fejlfrit. “Kan jeg nu komme med i bandet?” spurgte han.

En uge senere stillede Bruce op til en mere formel optagelsesprøve sammen med de fire øvrige medlemmer af The Castiles – lederen, sangeren og guitaristen George Theiss, trommeslageren Bart Haynes, bassisten Frank Marziotti og Danny Hyland, der også sang og spillede mundharpe og tamburin. En af sangene, Bruce spillede, var ‘Twist And Shout’, og det gjorde tilstrækkeligt indtryk til, at Springsteen omgående blev medlem af The Castiles i juni 1965. Men kun som rytmeguitarist. Han fik hverken lov til at spille lead eller synge.

“Men jeg fandt ud af, at jeg kendte mere til musikken end de andre i bandet,” fortalte Bruce til Ray Coleman i Melody Maker i november 1975, “så langsomt blev jeg lederen.”

The Castiles, som i øvrigt var opkaldt efter den shampoo, George Theiss brugte, øvede intenst med deres nye guitarist de følgende seks uger, før de debuterede i midten af august i en lokal svømmeklub til den fyrstelige gage af 35 dollars.

Selvom Tex Vinyard og hans kone blev betragtet som en slags surrogat-forældre til de unge musikere og lod dem øve i deres dagligstue, så var Tex tilstrækkelig ambitiøs, både på deres og egne vegne til, at han stillede krav og piskede dem igennem de samme sange igen og igen, indtil de sad på rygraden. Indimellem kunne han lade sig gribe af stemningen, blive utålmodig og råbe til dem, at de opførte sig som børn.

“Tex,” sagde hans kone Marion, der i det samme kom ind i stuen med favnen fuld af sodavand, “de er børn.”

Drengene elskede nærheden og det familiære, og senere huskede de tiden hos Tex og Marion som en slags helle og frirum i overgangen fra barndom til ungdom.

“Vi kunne sige og gøre ting hos dem, som vi ikke kunne hjemme hos vores forældre,” fortalte George Theiss i 2002. “Men de var stadig meget beskyttende over for os og rådgav os.”

De unge knægte betragtede Tex som en slags faderskikkelse og underlagde sig hans autoritet. De kaldte ham Flash, mens de sorte unger ude på vejen kaldte ham Bwana.

Det følgende år spillede The Castiles mellem to og fire betalte jobs om måneden og opbyggede et omfattende repertoire. Det bestod dels af cover-versioner af dagens hitsange – Rolling Stones’ ‘Satisfaction’, ‘The Last Time’ og ‘Play With Fire’, The Kinks’ ‘Tired Of Waiting For You’, Sonny & Chers ‘I Got You Babe’ – dels af standardnumre som ‘Summertime’, ‘Sentimental Journey’ og ‘Moon River’ i rockede, up-tempo arrangementer, der gjorde sig godt til mere selskabelige lejligheder som bryllupper og fødselsdage, hvor publikummet spredte sig over flere generationer og musiksmagen, som skulle tilgodeses, derfor også var noget bredere.

Musikalsk var The Castiles ikke nogen stilistisk nyskabelse. De var slet og ret et kopiband, der spillede dagens populære hits. Og selvom der på et tidspunkt sneg sig en enkelt original Bruce-komposition ind i repertoiret, med titlen ‘Sidewalk’, var det generelle indtryk af The Castiles et velspillet, men uoriginalt cover-orkester, der var gode til at efterabe og efterligne, men ikke selv fostrede nogen væsentlige idéer.

Den type bands kan blive ganske populære, men de rykker aldrig op i superligaen. Samtidig var der en ting mere, som hæmmede dem, og det var den hyppige udskiftning blandt medlemmerne.

Danny Hyland blev i august 1965 erstattet af Richie Goldstein, der kun to måneder senere blev erstattet af Paul Popkin. Samme måned forlod også trommeslageren Bart Haynes2 bandet og blev afløst af Vinnie Manniello. Endelig forlod også bassisten Frank Marziotti The Castiles i maj 1966 efter en koncert, hvor en ung pige blandt publikum havde spurgt ham, om han var Bruces far.

“Jeg tog det som et tegn på, at min tid i gruppen var forbi,” sagde Frank, som var omkring ti år ældre end de andre, mange år senere.

Men på trods af de forskellige ‘set-backs’, så gav tiden i The Castiles Bruce erfaring med livet som musiker, og samtidig siger det en hel del om niveauet på den lokale musikscene, at gruppen forholdsvis hurtigt placerede sig mellem de fire mest populære beatorkestre i Monmouth County, i skarp konkurrence med grupperne The Motifs, The Mods og The Clique. Selvom de stadig var glade amatører, var der flere i Bruces omgangskreds, som fik øjne og ører op for, at han havde et mål at styre efter.

“Han sagde altid, at han ville blive til noget,” sagde Marion i 2002, “og jeg troede på ham.”

I maj 1966 skete der endvidere noget, som ganske vist ikke synede af meget i det store billede, men alligevel havde stor symbolsk betydning og styrkede i hvert fald Bruce Springsteens selvtillid: The Castiles indspillede en plade.

Pladen, der var en såkaldt ‘acetate’, blev kun trykt i syv-otte eksemplarer, og indspilningen fandt sted i et amatørstudie i et indkøbscenter, men signalværdien af at have The Castiles’ lyd foreviget på en single var enorm.