UNDER BORDET

Dennis Lehane

UNDER BORDET

På dansk ved Søren K. Barsøe

KLIM

Bøger på dansk af Dennis Lehane

Shutter Island

Den givne dag

Lev om natten

Moonlight Mile

Til Tom og Sarah.

Se det var en kærlighedshistorie.

‘Sorte får,’ kalder vi, ‘Sorte får!’

Her bag det trygge hegn.

Og kan hænde de hører, måske de forstår

Og undres i den isnende regn.

Richard Burton, Black Sheep

1
Dyrenes Beskyttelse

Bob fandt hunden to dage efter jul, hvor kvarteret var dæmpet ned af kulden med tømmermænd og oppustede maver. Han var færdig med sin sædvanlige seksten/nul-to-vagt på Cousin Marv’s i The Flats, det værtshus, hvor han havde stået bag baren i det meste af to årtier nu. Der havde været stille i baren den aften. Millie havde indtaget sin sædvanlige hjørnetaburet, hvor hun puslede med en Tom Collins og indimellem hviskede med sig selv, eller lod som om hun så fjernsyn. Hvad som helst for at undgå at komme tilbage til alderdomshjemmet i Edison Green. Cousin Marv havde vist sig personligt og var blevet hængende. Han påstod, at han afstemte kvitteringerne, men for det meste sad han i en bås inde i det bagerste hjørne og læste væddeløbsresultater og sms’ede til sin søster, Dottie.

De ville sikkert have lukket tidligere, hvis ikke Richie Whelans venner havde indtaget det hjørne af baren, hvor Millie ikke sad, og havde brugt aftenen på at drikke på mindet om deres længe savnede og formentlig afdøde ven.

Det var på dato ti år siden, Richie Whelan var gået fra Cousin Marv’s for at skaffe enten pot eller måske et par steso’er (hvilket var genstand for en del debat blandt hans venner), og han var aldrig set siden. Han efterlod sig en kæreste, en unge han aldrig så, og som boede hos sin mor i New Hampshire, samt en bil, der stod på værksted og ventede på en ny spoiler. Det var derfor, alle med sikkerhed vidste, han var død: Richie ville aldrig have efterladt sin bil. Manden elskede den øse.

Det var kun ganske få mennesker, der kaldte Richie Whelan ved døbenavn. Alle kendte ham som Glory Days, fordi han aldrig nogensinde holdt kæft om det ene år, hvor han spillede quarterback for East Buckingham High. Han førte dem frem til en 7-6-sejr det år, hvilket vel ikke ligefrem var forsideryddende nyt, medmindre man sammenlignede med resultaterne i årene før og efter.

Og her sad så længe-savnede-og-formodet-døde Glory Days’ kammerater i Cousin Marvs bar den aften. Sully, Donnie, Paul, Stevie, Sean og Jimmy så til, mens Celts blev jaget op og ned ad banen af Heat. Bob kom hen med en femte omgang til dem, uden de havde bestilt den og på huset, da der skete et eller andet i kampen, der fik dem til at jage armene i vejret og stønne eller råbe.

“Du er kraftedeme for gammel, mand!” hylede Sean til skærmen.

Paul sagde: “Så gamle er de altså heller ikke.”

“Rondo har sgu da lige tacklet LeBron med sin rollator,” sagde Sean. “Og ham hvad-er-det-nu …? Bogans? Han har sponsorkontrakt med Pampers voksenbleer.”

Bob stillede glassene foran Jimmy, skolebuschaufføren.

“Hvad siger du til dét?” spurgte Jimmy.

Bob kunne mærke rødmen prikke i ansigtet, som det ofte skete, når folk så lige på ham på en måde, så han følte sig tvunget til at gengælde blikket. “Jeg følger ikke med i basketball.”

Sully, der arbejdede ved betalingsbommene på en motorvejstilkørsel, sagde: “Du følger da overhovedet ikke med i noget, vel Bob? Læser du måske? Ser ‘Dagens Mand’? Eller spiller du ‘Skyd en hjemløs’, måske?”

De andre smålo, og Bob sendte dem et undskyldende smil.

“Det er husets omgang,” sagde han.

Han gik væk fra bordet og lukkede af for de bemærkninger, der fulgte efter.

Paul sagde: “Jeg har set kællinger – og endda nogen der var ret velforsynede – prøvede at snakke manden dér i kanen uden at få en skid.”

“Måske er han på det forkerte ...” sagde Sully.

“Han er overhovedet ikke på noget hold.”

Sean kom i tanker om sin gode opdragelse og hævede glasset i retning af først Bob og så Cousin Marv. “Tak for skænken, drenge.”

Marv, som var rykket om bag baren nu og havde avisen bredt ud foran sig, hævede et glas og vendte så blikket mod spalterne igen. De øvrige ved bordet hilste med glassene.

Sean sagde: “Er der én, der siger et par ord om ham, knægten?”

Sully sagde: “En skål for Richie Glory Days Whelan, East Bucky High årgang ‘92 og pisseskæg, dit gamle røvhul. Hvil i fred.”

De øvrige af gutterne mumlede bifaldende og drak, og Marv kom hen til Bob, mens Bob lagde de gamle glas i vasken. Marv lagde avisen sammen og så vurderende på gruppen for enden af baren.

“Du gav en omgang?” spurgte han Bob.

“De skåler for en afdød ven.”

“Den hvalp har været død nu i – hvad? – ti år, efterhånden?” Marv vred sig ind i den korte læderjakke, han altid gik med, og som havde været moderne, dengang de to fly baldrede ind i tårnene i New York City, og som nåede at gå af mode igen, inden skyskraberne sank sammen. “På et eller andet tidspunkt må man vel se at komme videre og ikke score gratis omgange på liget.”

Bob skyllede et glas, inden han satte det i opvaskemaskinen, og sagde ikke noget.

Cousin Marv tog sine gummihandsker og forklædet på og kastede et blik hen i den anden ende af baren på Millie. “Og apropos, så kan vi altså ikke lade hende dér blive ved med at sidde klistret til den taburet hele aftenen og så ikke betale alligevel.”

Bob stillede et glas mere i øverste bakke. “Hun drikker ikke ret meget.”

Marv bøjede sig lidt frem mod ham. “Okay, men hvornår har du sidst krævet penge for noget? Og efter midnat lader du hende ryge herinde, og du skal ikke lade, som om jeg ikke ved det. Det er sgu ikke noget suppekøkken her, det er en bar. Enten betaler hun sin regning nu i aften, eller også er der lukket, til hun gør det.”

Bob så på ham og sænkede stemmen. “Hendes regning er oppe omkring de hundrede dollar.”

“Hundrede og fyrre, hvis vi skal være helt præcise.” Marv gik uden om baren og standsede op henne i døren. Han pegede på juleudsmykningen i vinduerne og over baren. “Og Bob …? Se at få pillet det julelort ned; det er den syvogtyvende.”

Bob sagde: “Det kan vel blive hængende til helligtrekonger?”

Marv så langstrakt på ham. “Nu ved jeg fandeme ikke engang, hvad jeg skal svare,” sagde han og gik.

Da Celticskampen havde nået sin klynkende afslutning som medlidenhedsdrabet på en slægtning, som ingen var synderlig tæt på, tøflede Richie Whelans venner af igen, så der kun var gamle Millie og Bob tilbage i baren.

Millie udløste en tobakshoste, der blev ved i det uendelige og udløste lige så uendelige mængder slim, mens Bob fejede gulvet. Hun blev ved. Og netop som det så ud til, at hun ville hoste sig ihjel, holdt hun op.

Bob fejede hen forbi hende. “Kom du over det?”

Millie verfede spørgsmålet af sig. “Pjat, jeg har det alle tiders. Jeg tager lige en mere.”

Bob gik om bag baren. Han kunne ikke se hende lige i øjnene, så han holdt blikket rettet mod den sorte gummibelægning på gulvet. “Jeg bliver altså nødt til at tage penge for den. Jeg er ked af det, men … Og Mill …” Bob havde mest lyst til at skyde sig en kugle for panden; lige nu var det bare for pinligt at være en del af menneskeheden. “Jeg bliver nødt til at få det, du har stående på regningen.”

“Av.”

Bob så stadigvæk ikke på hende. “Ja.”

Millie lukkede den sportstaske op, hun havde med hver aften, og rodede i den. “Jomen, selvfølgelig. Klart. I skal jo også have det til at løbe rundt. Klart.”

Sportstasken var gammel, og logoet på siden var falmet. Da hun havde rodet den igennem, lagde hun en dollarseddel og toogtres cent på baren. Så rodede hun en gang til og fandt en gammel billedramme uden billede. Hun lagde den på bardisken ved siden af pengene.

“Det er sterlingsølv. Den er fra Water Street Jewelers,” sagde Millie. “Det var derinde, RFK købte et ur til Ethel, Bob. Den er penge værd.”

Bob sagde: “Du har ikke noget billede i den?”

Millie så op på uret over baren. “Det falmede.”

“Det var af dig?” spurgte han.

Millie nikkede. “Og ungerne.”

Hun så ned i tasken igen og rodede rundt en tredje gang. Bob stillede et askebæger foran hende. Hun så op på ham. Han havde lyst til at klappe hende på hånden, sådan en trøstende ‘du er ikke helt alene’-gestus, men den slags berøringer var det bedst at overlade til andre folk, måske folk på film. Hver gang Bob forsøgte sig med noget personligt af den slags, faldt det så akavet ud.

Så han vendte sig og lavede en ny Tom Collins til hende.

Han gik hen til hende med glasset. Han tog dollarsedlen og vendte sig mod kasseapparatet.

Millie sagde: “Nej, tag nu …”

Bob vendte sig halvt om mod hende. “Det er nok det her.”

Bob købte sit tøj i Target, et par nye T-shirts, cowboybukser og flonelsbukser sådan cirka hvert andet år, hans bil var en Chevrolet Impala, som han havde haft, siden hans far gav ham nøglerne til den i 1983, og kilometertælleren lå stadigvæk og rodede et sted under de halvandet hundrede tusinde, fordi han aldrig kørte nogen steder hen i bilen. Huset var betalt ud, og ejendomsskatten var til grin, fordi – helt ærligt – hvem gad egentlig bo der? Så hvis der var noget, Bob havde, som kun få ville have gættet på, så var det disponible midler. Han lagde dollarsedlen i kassen. Så stak han hånden i lommen efter en rulle sedler og holdt den ind foran sig, mens han fiskede syv tyvedollarsedler ud af den og lagde også dem i kassen.

Da han igen vendte sig, havde Millie fejet sølvrammen og småpengene tilbage i sportstasken.

Millie drak, og Bob gjorde sig færdig med afrydningen og gik uden om baren, mens hun lod isterningerne klirre i glasset.

“Har du hørt om helligtrekongersaften?” spurgte han.

“Ja, selvfølgelig,” sagde hun. “6. januar.”

“Der er ingen, der husker den mere.”

“Den betød da noget i mine unge dage.”

“Også i min fars.”

Hun fik et strejf af åndsfraværende medlidenhed i stemmen. “Men ikke i dine egne.”

“Ikke i mine dage, nej,” medgav Bob og kunne mærke en fanget fugl, der hjælpeløst flaksede i brystet på ham for at finde en udvej.

Millie sugede dybt i cigaretten og pustede nydende røgen fra sig. Hun hostede et par gange mere og skoddede så smøgen. Så trak hun sin lasede vinterfrakke på og trissede hen til døren. Bob lukkede op ud til det lette snevejr.

“Godnat, Bob.”

“Pas nu godt på,” sagde Bob. “Der kan være is på.”

Her i år var den otteogtyvende skraldedag i hans del af The Flats, og folk havde for længst stillet spandene ud til kantstenen klar til morgenens tømning. Bob travede ad fortovene hjemad og registrerede med en blanding af velfornøjet undren og desperation, hvad folk smed ud. Så mange slags legetøj, der så hurtigt var gået i stykker. Så mange kasserede genstande, som fungerede upåklageligt, men alligevel var udset til udskiftning. Brødristere, fjernsyn, mikroovne, stereoanlæg, tøj, fjernstyrede biler og fly og monstertrucks, som bare skulle have en klat lim hist og en stump gaffa her. Og det er da ikke, fordi hans naboer er velhavende. Bob har ikke tal på, hvor mange ægteskabelige skænderier om penge, der har holdt ham vågen om natten, han har ikke længere fornemmelse for alle de ansigter, han ser hænge tungt af bekymringer, når folk kommer om bord på subwayen om morgenen med stillingsannoncerne knuget i svedige hænder. Han står bag dem i køen i Cottage Market, mens de tæller deres madkuponer op, og i banken, når de indløser checken fra socialkontoret. Nogle har to arbejdspladser, nogle kan kun klare huslejen i kraft af huslejesikringen, og nogle gransker livets bedrøvelighed på Cousin Marv’s med blikket stillet på uendeligt og fingrene krampagtigt om ølglasset.

Og alligevel skaffede de sig ting. De opbyggede galger og guillotiner af gæld, og netop som hele den sindrige konstruktion var ved at styrte til jorden, købte de en ny dagligstue på lempeligt afbedrag og smed den oven i læsset. Og på samme måde som de var nødt til at anskaffe, havde de tilsyneladende behov for at kassere i samme eller endnu større omfang. Der lå en næsten voldelig afhængighed gemt i skraldedyngerne her, en fornemmelse, syntes han, som at skide noget mad ud, man skulle have ladet være med at spise i det hele taget.

Bob – som var udelukket selv fra dette ritual i kraft af sin stempling som ensom, sin manglende evne til at tiltrække nogen, der kunne foregive en interesse for ham ud over fem minutters dagsaktuel sniksnak – gav nogle gange efter for den syndige stolthed på disse nattevandringer, en stolthed over, at han ikke selv forbrugte hensynsløst, at han ikke følte det nødvendigt at købe alt det, de i fjernsynet og radioen, på reklameplakaterne og i ugebladene og aviserne forlangte, han købte. Det ville ikke bringe ham tættere på det, han trængte til, for det eneste, han trængte til, var ikke at være alene, men han vidste godt, at der ikke var nogen forløsning af den trang, ingen redning.

Han boede alene i sit barndomshjem, og når det var på nippet til at sluge ham med sine lugte og minder og mørke møbler, havde hans forsøg på at slippe væk fra det – til menighedsarrangementer, på hytteture og til en enkelt, grufuld singlefest arrangeret af et datingbureau – kun boret salt i såret, så han måtte bruge uger på at få det helet igen, mens han bandede over sig selv, fordi han havde håbet. Åndssvage håb, hviskede han nogle gange ud i sin stue. Dumme, idiotiske åndssvage håb.

Ikke desto mindre levede det i ham, håbet. Stilfærdigt og for det meste ligefrem håbløst. Håbløst håb, tænkte han undertiden og fik et smil frem, så folk i toget undrede sig over, hvad dælen Bob sad der og smilede af. Den sære, ensomme bartender Bob. Flink nok, det var da ikke for det, og man kunne altid regne med, at han ville skovle sne af et fortov eller give en omgang, men så genert, at man ikke kunne høre det halve af, hvad han sagde, så man opgav, nikkede høfligt og vendte sig om mod en anden.

Bob vidste godt, hvad de sagde om ham, og hvem kunne bebrejde dem det? Han kunne godt træde så meget uden for sig selv, at han kunne se, hvad de andre så, nemlig en taber, der aldrig havde været andet end taber, som var utilpas i selskabelige sammenhænge, som led af lidt tics nu og da som for eksempel at blinke for meget med øjnene uden grund eller lægge hovedet på skrå i en underlig vinkel, når han dagdrømte. Sådan en type, der fik de andre tabere til at tage sig lidt bedre ud i sammenligning.

“Du har så stor en kærlighed i hjertet,” sagde Fader Regan til Bob, dengang Bob brød sammen i gråd under skriftemålet. Fader Regan tog ham med ind i sakristiet bagefter, og de fik et par glas af den single malt, præsten havde stukket til side i et skab oven over præstekjolerne. “Det passer, Bob. Det er så oplagt, at alle mennesker kan se det. Og jeg kan ikke lade være med at tro på, at en god kvinde en dag, en kvinde stærk i troen på sin Gud, en dag vil få øje på den kærlighed og straks søge mod den.”

Hvordan skulle man forklare en Guds mand noget om menneskenes verden? Bob vidste godt, at præsten ville ham det godt, og at det i teorien også var sandt nok, men erfaringen havde vist Bob, at kvinder skam da godt kunne få øje på kærligheden i hans hjerte, men at de foretrak et hjerte med et mere attraktivt hylster omkring. Og det var ikke bare kvinder, det var ham selv. Bob turde ikke betro sig selv at have med skrøbelige ting og sager at gøre og havde ikke turdet det i årevis.

Her i nat blev han stående lidt på fortovet, følte den blæksorte himmel over sig og kulden i fingrene, og han lukkede øjnene.

Han var vant til det. Vant til det.

Det var i orden.

Man kunne gøre det til en ven, bare man ikke kæmpede imod det.

Med øjnene lukkede hørte han det. En udslidt piben ledsaget af en fjern kradsen og en mere markant, metallisk klapren. Han åbnede øjnene. En stor, tøndeformet skraldespand af metal med et tungt låg trykket godt ned over. Fem meter henne ad fortovet til højre. Den rokkede en smule under gadelygtens gule skær, så bunden skrabede mod fortovet. Han gik hen til den og hørte den svage piben igen, lyden af en skabning, der var et enkelt åndedrag fra at beslutte, at det var for svært at tage det næste, og Bob tog låget af.

Han var nødt til at flytte et par ting for at komme til, en mikroovn uden låge og fem tykke telefonbøger, hvor den ældste var fra 2005, og alt sammen dynget oven i noget tilsvinet sengetøj og jordslåede puder. Hunden, som enten var en ganske lille race eller en hvalp, lå nede på bunden, og den krummede sig sammen med hovedet ind mod siden, da lyset nåede ned til den. Den udstødte endnu en kort, gispende klynken og havde øjnene knebet sammen til smalle sprækker. En sølle, afpillet skabning. Bob kunne se dens ribben. Han kunne se en stor plamage af indtørret blod ved dens øre. Ikke noget halsbånd. Den var brun med en hvid snude, og poter der virkede alt for store til kroppen.

Den peb kort og skærende, da Bob rakte ned og greb fat i nakkeskindet på den, så han kunne løfte den op af dens egne ekskrementer. Bob kendte ikke meget til hunde, men den lille her kunne ikke være andet end en boxer. Og helt sikkert en hvalp. De store brune øjne åbnede sig og så ind i hans, da han holdt den op foran sig.

Et sted, det var han overbevist om, var der to mennesker, der elskede. En mand og en kvinde. Sammenflettede. Bag et af de forhæng, orangefarvet af lyset bag dem, som vendte mod gaden. Bob kunne fornemme dem derinde, nøgne og velsignede, som han stod herude i kulden med den halvdøde hund, der så på ham. Det tilfrosne fortov glinsede som nypoleret marmor, og vinden var mørk og grå som sjap.

“Hvad er det, du har dér?”

Bob vendte sig og så til begge sider på fortovet.

“Heroppe. Det er mit skrald, du står og roder i.”

Hun stod på verandaen foran det treetagers hus tættest på ham. Hun havde tændt lyset, og han kunne se, hvordan hun stod og rystede med bare fødder. Hun stak hånden i lommen på hættetrøjen og hev en pakke cigaretter op. Hun så på ham, mens hun fik ild i en.

“Det er en hund,” sagde Bob.

“En hvad for én?”

“En hund. En hvalp. Jeg tror, det er en boxer.”

Hun hostede lidt af røgen. “Hvem smider en hund i skraldespanden?”

“Nej, vel?” sagde han. “Og den bløder.” Han trådte et skridt hen ad mod verandatrappen, og hun trådte ét tilbage.

“Kender du nogen her, som jeg kender?” Indfødt storbypige, som ikke bare lod paraderne falde over for en fremmed.

“Det ved jeg ikke,” svarede Bob. “Hvad med Francie Hedges?”

Hun rystede på hovedet. “Kender du Sullivans?”

Det var ikke ligefrem en indkredsning. Ikke her omkring. Hvis man rystede et træ, faldt der garanteret en Sullivan ned. Som regel fulgt af en sixpack bajere. “Ja. Masser.”

Det her kom de ingen vegne med, og hundehvalpen så på ham og rystede værre end pigen.

“Nåmen …” sagde hun så. “Bor du her i sognet?”

“Ovre i det næste.” Han gjorde et let kast med hovedet mod venstre. “Saint Dom’s.”

“Går du i kirke?”

“Som regel.”

“Så kender du Fader Pete?”

“Pete Regan,” sagde han. “Det gør jeg da.”

Hun tog en mobiltelefon frem. “Hvad hedder du?”

“Bob,” sagde han. “Bob Saginowski.”

Hun hævede mobilen og tog et billede af ham. Han nåede ikke engang at registrere det, for så ville han da i det mindste lige have strøget en hånd gennem håret.

Bob ventede, mens hun trådte væk fra lyset med telefonen trykket mod det ene øre og en finger stukket i det andet. Han stirrede på hvalpen, og hvalpen stirrede på ham på en hvordan-er-jeg-nu-kommet-hertil-måde. Bob lagde en finger på dens snude, og hvalpen blinkede med sine store øjne. I nogle få sekunder var Bob ude af stand til at huske sine synder.

“Nu er dit billede sendt af sted,” sagde hun inde fra mørket. “Til Fader Regan og seks andre.”

Bob stirrede ind i mørket og sagde ikke noget.

“Nadia,” sagde pigen så og trådte frem i lyset igen. “Tag ham med herop, Bob.”

De vaskede den i Nadias køkkenvask, tørrede den og tog den med hen til spisebordet.

Nadia var lille. Der løb et knudret bånd af arvæv hen over det nederste af hendes hals. Det var mørkerødt og sad der som den grinende flab på en pløret cirkusklovn. Hendes ansigt var en lille måne hærget af koppear og med små hjertesmykkeøjne. Skuldrene kunne dårligt nok markere overgangen, men flød bare nedad i armene, og hendes albuer lignede udtrådte øldåser. En vilter gul hårtot krøllede på begge sider af hendes ovale ansigt. “Det er nu ikke en boxer,” sagde hun. Hun så kort op i ansigtet på Bob, inden hendes blik igen rettede sig mod hvalpen på køkkenbordet. “Det er en American Staffordshireterrier.”

Bob var klar over, at han burde forstå et eller andet ud fra hendes tonefald, men eftersom han ikke vidste, hvad det var, tav han stille.

Hun så op på ham igen, da stilheden havde strakt sig tilstrækkeligt længe. “En pitbull.”

“Et dét en pitbull?”

Hun nikkede og duppede på hvalpens sår igen. Der var nogen, der havde gennemtæsket den, forklarede hun Bob. Han eller hun havde sikkert slået den bevidstløs og så regnet med, den var død. Og smidt den væk.

“Hvorfor?” spurgte Bob.

Hun så på ham, og de runde øjne blev endnu rundere og større. “Bare fordi.” Hun trak på skuldrene og fortsatte sin undersøgelse af hunden. “Jeg havde noget arbejde for Dyrenes Beskyttelse engang. Det sted der i Shawmut Street, ved du, hvor det er? Som dyrlægeassistent, ikke? Indtil jeg fandt ud af, at det ikke lige var mig. Det er så svært med den race …”

“Hvad …?”

“At få dem bortadopteret,” sagde hun. “Det er virkelig svært at finde et hjem til dem.”

“Jeg ved ikke noget om hunde. Jeg har aldrig haft en hund. Jeg bor alene. Jeg kom bare forbi den tønde dér.” Bob kunne mærke, hvordan trangen til at forklare sig, det desperate behov for at udlægge sit liv, var ved at tage overhånd. “Jeg er altså ikke …” Han kunne høre blæsten derude, den mørke, rudeklaprende vind. Regn eller måske små hagl piskede mod vinduet. Nadia løftede hvalpens venstre bagpote. De tre andre poter var brune, men denne var hvid med ferskenfarvede pletter. Hun slap den igen, som om den var smittefarlig. Hun koncentrerede sig om såret i hovedet og så nærmere på højre øre. Det var først nu, Bob lage mærke til, at der manglede en stump af spidsen.

“Nåmen, i hvert fald …” sagde hun. “Han overlever. Du får brug for en hundekurv og mad og alting.”

“Nej,” sagde Bob. “Det, jeg siger …”

Hun lagde hovedet på skrå og så på ham. Blikket sagde, at hun så udmærket forstod, hvad han sagde.

“Det kan jeg ikke. Jeg fandt ham bare. Jeg ville da aflevere den.”

“Til ham der har banket den og smidt den væk, som om den var død?”

“Nej-nej, men … Dem der ligesom tager sig af den slags.”

“Det er i så fald Dyrenes Beskyttelse,” svarede hun. “Og når de har givet ejeren en uges frist til at kræve hunden tilbage, så …”

“Altså ham der har slået den? Han får en chance igen?”

Hun nikkede med et skeptisk glimt i øjet. “Og hvis han ikke henter den …” Hun løftede op i hvalpens øre og kiggede ind i øregangen, “så er det sandsynligt, at den lille fyr her bliver forsøgt bortadopteret. Men det er svært. At finde et sted til dem. Pitbullterrierer … Langt de fleste, ikke?” Hun så på Bob. “I langt de fleste tilfælde bliver de aflivet.”

Bob mærkede den bølge af sørgmodighed, der stod ud fra hende, og som fik skamfuldheden til at vælde op i ham. Han vidste ikke hvordan, men han havde forvoldt ondt. Han havde lukket noget af det onde ud i verden. Han havde svigtet den lille pige her. “Jeg …” forsøgte han. “Det er bare …”

Hun så op på ham. “Hvad?”

Bob så på hvalpen. Øjnene hang på den efter en lang dag i tønden og efter den behandling, den havde været udsat for. Men den var holdt op med at ryste.

“Du kan da tage den,” sagde Bob. “Du siger jo selv, at du har arbejdet derude. Du …”

Hun rystede på hovedet. “Jeg kan sgu ikke engang passe på mig selv.” Hun rystede på hovedet en gang til. “Og jeg arbejder alt for meget. Og på åndssvage tidspunkter. Ikke til at vide på forhånd.”

“Må jeg ikke lige sove på det til søndag formiddag?” Bob anede ikke, hvordan ordene var sluppet ud af munden på ham, for han kunne i hvert fald ikke huske at have formuleret dem eller bare tænkt dem.

Pigen så indgående på ham. “Det er ikke bare noget, du siger? For du kan godt bide dig selv i nakken på, at hvis den ikke er hentet herfra søndag middag, så ryger den ud ad den dør dér.”

“Okay så. Søndag.” Bob sagde det med en overbevisning i stemmen, som han faktisk også følte. “Helt sikkert søndag.”

“M-mm?”

“Sikkert.” Bob var tummelumsk i hovedet. Han var let som et alterbrød. “Helt sikkert.”

2
Det uendelige

Den daglige morgenmesse klokken syv i Saint Dominic’s havde aldrig i Bobs levetid været noget tilløbsstykke. Men nu svandt antallet, det i forvejen lave antal, ind måned for måned.

Morgenen efter han fandt hunden, kunne han høre kanten af Fader Regans kjole feje over alterets marmorgulv nede fra tiende række. De eneste til gudstjeneste her til morgen – en uindbydende morgen, bevares, med sort is overalt i gaderne og en vind så kold, at man næsten kunne se den – var Bob, enken Malone, Theresa Coe, som var inspektør på Saint Dom’s School, dengang der var noget, der hed Saint Dominic’s School, gamle Williams og så ham den puertoricanske strømer, som Bob var rimeligt sikker på hed Torres.

Torres lignede ikke en politimand. Han havde venlige og undertiden endda muntre øjne, så det kunne komme bag på én at se pistolhylstret på hans hofte, når han vendte tilbage til sit sæde efter altergangen. Bob gik aldrig selv til alters, et forhold som Fader Regan ikke undlod at bemærke, og den gode præst havde flere gange forsøgt at overbevise ham om, at det var endog langt værre at springe over den hellige nadver, hvis man havde begået en dødssynd, end det man risikerede ved at deltage i sakramentet. Bob var imidlertid opdraget som god, gammeldags katolik i en tid, hvor man hørte en masse om limbo og endnu mere om skærsild, og hvor nonnerne herskede med afstraffende linealer. Så selv om Bob teologisk set lå lidt til venstre for midten i de fleste kirkespørgsmål, var han fortsat traditionalist.

Saint Dominic’s var en ældre kirke. Den stammede fra slutningen af 1800-tallet. En smuk bygning med mahogni og hvidlig marmor og med høje blyruder viet til forskellige vemodigt udseende helgener. Den så ud, som en kirke skulle se ud. De nyere kirker, jamen … Bob kunne ikke se, hvad han skulle bruge dem til. Kirkebænkene var for lyse, ovenlysvinduerne for mange. De fik ham til at føle, at han var der for at mæske sig i livet og ikke ruge over sine synder.

Men i en gammel kirke, en kirke af mahogni og marmor og mørke paneler, en kirke majestætisk ophøjet i sin tysthed og uforsonlige historie, der kunne han på rette vis fundere over såvel sine håb som sine synder.

De øvrige kirkegængere stillede sig på række for at modtage hostien, mens Bob blev liggende på knæ ved sin bænk. Der var ingen omkring ham. Han var en ø.

Politimanden Torres var deroppe nu, en tiltalende mand i starten af fyrrerne, som var lidt til den korpulente side. Han modtog hostien på tungen, ikke i den hule hånd. Også en traditionalist.

Han vendte sig, slog kors for sig, og hans blik strejfede Bob, inden han nåede tilbage til sin bænk.

“Lad os alle rejse os.”

Bob slog kors for sig og rejste sig. Han lempede knæleskamlen ind på plads med foden.

Fader Regan hævede hånden over sin flok og lukkede øjnene. “Herren velsigne og bevare dig i alle dine dage. Herren lade sit åsyn lyse på dig og være dig nådig. Herren løfte sit åsyn på dig og give dig fred. Morgenmessen er slut. Gå med fred og kærlighed og tjen Herren. Amen.”

Bob gik ud fra sin bænk og ned ad midtergangen. Ved…