Marc Spitz

Jagger

– rebel, rockstjerne, rodløs, stratenrøver

oversat af Steen Fiil

Klim

© Dansk udgave forlaget Klim 2013

© Marc Spitz 2011

Published by agreement with Gotham Books,

a division of Penguin Group (USA) Inc.

Marc Spitz: Jagger – rebel, rockstjerne, rodløs, stratenrøver

er oversat fra amerikansk af Steen Fiil efter

Marc Spitz: Jagger Rebel, Rock Star, Rambler, Rogue

Omslag: Christian Hvid

Omslagsfoto :

Sats: Garamond Premier Pro, 11,5/13, Klim

Tryk og bind: Bookwell LTD, Finland

ISBN: 978-87-7129-020-2

1. udgave, 1. oplag Århus 2013

Forlaget Klim

Ny Tjørnegade 19

DK-8200 Århus N

Tlf. 86 10 37 00

Fax 86 10 30 45

E-mail: forlaget@klim.dk

Hjemmeside: www.klim.dk

Alle rettigheder forbeholdes.

Fotografisk, mekanisk eller anden gengivelse af denne bog

eller dele heraf er forbudt uden forlagets skriftlige tilladelse

ifølge gældende dansk lov om ophavsret.

Undtaget herfra er korte citater til brug i anmeldelser.

Til ære for Brendan Mullen, som elskede et godt skænderi

Indledning

“Brenda”

Snakker man om musikalske parodier på Saturday Night Live, husker man ikke “Rock Against Yeast”nær så godt som John Belushis efterligning af Joe Cocker eller den Blue Oyster Cults parodi Behind the Music (bedst kendt som “More Cowbell”), hvor Christopher Walken spiller Bruce Dickenson. Ikke desto mindre skal man finde grundlaget for denne bog i denne næsten glemte sketch, der blev vist i udsendelsen den 17. februar 1979. (Værten var den tids store teenageidol og fjernsynsstjerne Rick Nelson, der nu også var blevet countryrockstjerne.) “Rock Against Yeast” formulerer helt præcist det Mick Jagger-problem, vi står over for i dag: Hvordan kan vi blive ved med at se op til og begære et menneske, som vi faktisk ikke bryder os om mere? Mick Jagger-problemet får os til at undre os over, om vi egentlig nogensinde har brudt os om ham. Hvis svaret er nej, hvordan kan personen så været blevet ved med at poppe op i populærkulturen de sidste halvtreds år uden på noget som helst tidspunkt i det halve århundrede at have forekommet os at være en … ven? Faktisk har hans sangskriverpartner, forretningspartner og nogle gange onde ånd Keith Richards været vores alles coole storebror, lige siden Lyndon B. Johnson var præsident i USA.

Tilbage til “Rock Against Yeast”. Den nu afdøde Gilda Radner spiller i sketchen Candy Slice, et mislykket geni a la Patti Smith med hanekamsfrisure, hvid, ærmeløs undertrøje, sorte tændstikben, sneakers, hår under armene og en sindsligevægt ødelagt af stoffer. Hun deltager i en velgørenhedskoncert for superstjerner sammen med Bob Marley (Garrett Morris), Dolly Parton (Jane Curtin), Olivia Newton-John (Laraine Newman) og Elvii, et hyldestband til Elvis Elvii (John Belushi og Dan Ackroyd), udover selvfølgelig Nelson selv. Bill Murray spiller den genkommende smartyfox Jerry Aldini fra rockbranchen (selvfølgelig fra “Polysutra Records”), iført baseballjakke i satin. Han trækker Candy – der tømmer en øldåse og ræber – ud af hendes ilttelt længe nok til, at hun kan deltage i velgørenhedskoncerten, hvor hun for første gang optræder sammen med sit band, The Candy Slice Group, i garagerocknummeret “Gimme Mick”. Det er en kompliceret hyldest til den dengang 36-årige Mick Jagger, som hun er både tiltrukket af og væmmes ved. “Mick Jagger, hvis du sidder dernede, så er den her til dig,” snøvler Candy.

“Gimme Mick! Gimme Mick!” skriger hun senere i omkvædet, “Baby’s hair, bulgin’ eyes, lips so thick! Are you woman? Are you man? I’m your biggest funked up fan. So rock and roll me till I’m sick,” rapper Candy videre. Candy Slice Group kører videre til brostykket, hvori Candy efter at have tilstået, at hun er tiltrukket af Mick, kaster sig ud i en Patti Smith-agtig bevidsthedsstrøm. “You Mick Jagger, actually continue to perform at a concert where someone got knifed and killed during the ‘60s”, fortsætter hun rap’pende og hiver spøgelset fra koncerten ti år før på Altamont Speedway i San Francisco frem i lyset nok engang. Det var her, at den attenårige fan, Meredith Hunter blev dræbt af en rasende Hells Angel, mens Stones spillede “Under My Thumb”, og dårlig syre drønede rundt i tusindvis af nervesystemer og kærligheds-æraen angiveligt løb linen ud (mere om det senere).

“You, Mick Jagger, are English and go out with a model and get an incredible amount of publicity!” Jagger havde kort forinden nuppet den åleslanke Texas-mannequin, Jerry Hall fra en rock and roll-kollega og-gentleman, Bryan Ferry fra Roxy Music (om det følger der også mere senere). “You, Mick Jagger, don’t keep regular hours!” Man var på det tidspunkt midt i Studio 54-æraen, hvor danseduelig new wave- og diskomusik var på toppen. Hvor Micks jævnlige byture til langt ud på natten gjorde ham til et fast offer for paparazzier som Ron Galella og fik ham til at fremstå som en dekadent person, der konstant optrådte med sovekammerøjne. Og så afslutningen: “You, Mick Jagger, have the greatest rock and roll band in the history of rock and roll and you don’t even play an instrument yourself !”

Der har vi det. Det er her, kæden falder af for Mick. Det er her, Mick Jagger-problemet får luft under vingerne. Morsomheden bliver selvfølgelig opfanget af publikum i studiet, mest af alt på grund af at Gildas karisma og geni er så overbevisende. Men beskyldningen i sig selv (hvor kærlig den end måtte være) kunne ikke være mere grundløs. Det er kun morsomt, fordi det passer sammen med den forestilling om Mick Jagger, der begyndte at brede sig som en kræftsvulst for toogtredive år siden. I løbet af de næste fem års tid kom den til næsten fuldstændig at dominere den måde, vi opfatter Mick Jagger på, og til at forplumre masser af fakta. Han har spillet forskellige instrumenter. Han har været den, der spillede mundharmonika i The Rolling Stones, siden han vandt over den afdøde Brian Jones i konkurrencen om at blive den, der gjorde det i 1962. Lyt engang til den uheldssvangre solo i slutningen af live-nummeret “Midnight Rambler” (som man kan finde på albummet Get Your Ya Ya’s Out) og hør lyden af et instrument, der bliver spillet af en, der er født til at gøre det, en musiker. Selv Keith Richard har rost Micks naturlige talent for at spille bluesmundharpe. “Han tænker ikke, når han spiller mundharmonika.” Så præcist udtrykte Kieth det mange år senere. “Det kommer indefra; sådan har han altid spillet, lige fra starten af.” Tænk også på det ikke mindre bemærkelsesværdige riff på Stones’ nummer et-single “Brown Sugar” fra 1971. Du kan sikkert høre det for dit indre øre. Det begyndte i samme øjeblik, du så titlen nævnt her. Jeg regner det selv med til top-50 af alt, hvad der nogensinde er skrevet, ikke bare af Stones, men af alle. Og det var Micks opfindelse. Nok en gang indrømmer selv Keith, der bogstavelig talt drømmer sig frem til uudslettelige riffs, at det riff var et, der for gennem rock and roll-kosmos og slog ned i hovedet på hans modpart. Ikke fordi det betyder noget: De fleste tror alligevel, at det er Keith, der har skrevet det. Mick er jo alt for intellektuel til at kunne skabe noget så basalt, driftsbaseret og beskidt.

Når vi tænker på Rolling Stones, så tænker vi på hjertet, og vi tænker på skridtet. Hjernen tænker vi ikke på. “Det er Keith, der er hjertet,” sagde den gamle journalistveteran fra New Musical Express, der nu om dage er musikudgiver, til mig, da jeg en tidlig formiddag ringede til ham. “Mick er hjernen.” Hjertet og hjernen. De er nødt til at fungere sammen, men når det handler om cool og om poesi, så tilskriver vi det altid hjertet. Hjertet slår. Hjernen laver rænker. Denne forestilling om den rænkefulde Mick Jagger har fået os til at pege fingre ad ham, når det handler om en lang række kulturelle forbrydelser, og når det gælder Rolling Stones’ lange, dystre fortid. Det må være Mick Jagger, der gik med til at ændre teksten til “Let’s Spend the Night Together” til “Let’s Spend Some Time Together” for ikke at skræmme livet af Ed Sullivans forskrækkede tv-kiggere. Det var i hvert fald helt sikkert ham, der fyrede den syge, forvirrede og opsvulmede Brian Jones og lod ham drukne ene og forladt. Han lod de Hells Angels, han selv havde hyret under Altamont-festivalen, tage skraldet. Han stødte sine rock and roll-brødre og søstre fra sig til fordel for et halehæng af afdankede europæiske grever og grevinder på den franske riviera … og Andy Warhol. Han besudlede Rolling Stones’ værdighed ved at mænge sig med Paul Young og Nick Rhodes i begyndelsen af 1980erne, da han kæmpede med en midtlivskrise og forsøgte at skabe sig en solokarriere som popsanger. Han snuppede vores billetpenge med filmen Freejack og pressede penge ud af stakkels Verve for at sample en symfonisk udgave af “The Last Time” på “Bittersweet Symphony”. Han er oven i købet også skyld i en forbandelse fra verdensmesterskabet i fodbold 2010, fordi alle de hold, han hujede på fra tilskuerpladserne, tabte. Omvendt er alt, hvad Keith Richard har foretaget sig (som for eksempel stort set at have kørt Rolling Stones godt og grundigt af sporet med sit altomfattende heroinforbrug), noget, som gør ham til vores største antihelt overhovedet. Keith indkasserer de samme honorarer og har været omhyggelig med at deltage i hvert eneste forretningsmøde af betydning. “Keith sad med ved bestyrelsesmøderne i Geneve i denne meget konservative schweiziske bank bevæbnet med en bowiekniv, som han brugte til at skære sine initialer i bordet med, mens Mick og prins Rupert Lowenstein (tidligere forretningsfører for The Stones) og jeg havde travlt med at udarbejde en plan for deres skattebetalinger,” mindes tidligere manager for The Rolling Stones, Peter Rudge, “men Keith forlod aldrig lokalet.” Opfattelsen af Mick som orkestrets eneste gnier og kyniker er en, som Keith har benyttet enhver lejlighed til at promovere. Da de var længst fra hinanden i midten af 80erne, fik Keith engang øje på en bog af Brenda Jagger. Hun er født i Yorks-hireog skriver historiske fortællinger. Fra da af henviste Keith til hende bag hans ryg, hver eneste gang hans partner i hans øjne lavede en fodfejl,

Brenda. Hendes majestæt Brenda, eller nogle gange ganske enkelt “kællingen”. Det varede ikke længe, inden det ikke længere var nogen inside-vits. “Keith er gået hen og blevet noget barnlig i sin kritik af Mick,” siger Altham. Men Mick har ikke bidt på. Han har aldrig rigtig gidet gøre noget for at ændre på denne opfattelse, så han kunne skille sig af med Brenda-øgenavnet. Da han satte sig sammen med den nære ven og redaktør af Rolling Stone Jann Wenner i 1995, var det sidste gang til i dag, at han har givet nogen chancen for at stille spørgsmål og få svar – ud over de tyve minutter, han som regel afsætter. Den forsidehistorie, som denbritiske forfatter Zoë Heller skrev i New York Times i efteråret 2010 , var meget sigende ganske kort.

“At blive interviewet er nok noget af det, Mick Jagger sætter mindst pris på,” skrev Wenner i indledningen, inden han gik i gang med den relativt omfattende hoveddel. Selv når han har kortvarige ordvekslinger med mindre ansete udspørgere, kan man se, at Mick er mistænksom, brøsig og afvisende. Da den legendariske musikjournalist Nick Kent i 1973 interviewede daværende guitarist i The Stones Mick Taylor til New Musical Express (som jeg i resten af bogen kalder N.M.E), og dristede sig til at spørge Mick, om man måske kunne forestille sig et soloalbum fra ham i fremtiden, var svaret [travlt beskæftiget med at spise en pølse]: “Det her er ikke mit interview.”

Lidt mindre pølse og lidt mere imødekommenhed kunne måske have gjort ham mere spiselig for dem, der har hjulpet ham med at opbygge en mere robust myte og beskytte ham mod nogle af de slumpeskud, der blev fyret af mod ham i årene efter “Rock Against Yeast”. I 2003 anbragte det nu forhenværende, lejlighedsvist fortrinlige musikmagasin Blender for eksempel Mick Jagger som nummer 13 på en liste over de halvtreds værste rockstjerner, lige over den hårfagre new age-kunstner Yanni og den komisk opfarende svenske guitarflænser Yngwie Malmsteen. “Når man betænker, hvilke førsteklasses rocknavne, der har været med på Stones-førstemandens fire soloudgivelser, så ville selv en tonedøv seksårig kunne have produceret noget, man havde lyst til at lytte til mere end en gang,” skrev Blender. “Desværre viser det sig, at der sjældent er en tonedøv seksårig til stede, når man har brug for ham.” Noget af en kold afvaskning i et blad, der har haft Tila Tequila på forsiden. Man kunne føle sig fristet til at forsvare Mick (som jeg lige har gjort det), fordi man aldrig hører noget fra Jaggers lejr. Keith og hans lige har gjort nogle af os til legepladsdommere. To år forinden bragte New York Observer en klumme skrevet af Ron Rosenbaum under overskriften “Mick Jagger: Vores mest undervurderede sangskriver”. Heri peger journalisten omhyggeligt på, at Jaggers “jetsetagtige” livsstil og “manisk exhibitionistiske sceneoptræden” alt for ofte overskygger “dræbende gode, langsomme, smertefulde ballader” som “Angie” og “Time Waits for No One” og den skramlende, fuldstændig traurige “Blue Turns to Grey”. Rosenbaum henviser til den “sparsomme, Beckettagtige veltalenhed i ‘No Expectations’” og sammenligner hans karakteriseringskunnen i “Till the Next Good Bye” med Graham Greenes. Samme år solgte Micks fjerde soloalbum, Goddess in the Doorway omkring 900 eksemplarer den første uge, den var ude i britiske forretninger, på trods af en omfattende promotionkampagne, som blandt andet indeholdt en BBC-dokumentar i spillefilmslængde i bedste sendetid (den havde titlen Being Mick med undertitlen “You Would If You Could”) og en række sjældne interviews med musikbladene. På linje med tilstedeværelsen af popstjerner som Wyclef Jean, Rob Thomas og det faste indslag på Micks soloplader Lenny Krawitz, gjorde disse anstrengelser ikke meget for Goddess’ kommercielle skæbne og kan faktisk have været medvirkende til at forværre Problemet Mick Jagger. “Nok engang passede det ind i det billede, folk altid har brugt, når de undervurderede ham,” skrev Rosenbaum om Being Mick, “nemlig at afskrive ham som en jetset-kendis i stedet for at se ham som den seriøse kunstner, han var og stadig er.” Keith Richard kunne ikke modstå fristelsen til at læsse mere møg på og henviste offentligt til Goddess in the Doorway som “Dogshit in the Doorway”.

Kort efter udsendelsen af Keiths selvbiografi Livet i efteråret 2010 kørte webmagasinet Slate en vittig bemærkning fra “Mick”, lavet, som om den blev fortalt til journalist “Bill Wyman”. Det er et svar, som faktisk kunne have svaret igen på forskellige Brendating; iltert, sjovt, smart og lidt ondskabsfuldt, men korrekt: “[Keith] har skrevet en bog, der i bund og grund siger, at jeg har en lille pik. At jeg er en dårlig ven. At jeg ingenting ved. De anmeldere, der ser op til Keith, spørger ikke, hvorfor han har alt det med. Vi har sjældent snakket om den slags offentligt og da kun i forbifarten. Det er heller ikke noget, vi snakker om privat, og nej, han har ikke sat sine ben i mit omklædningsrum i tyve år. Jeg troede, at vi begge havde fundet ud af ikke at dele noget med pressen bortset fra et par godbidder i de optimistiske artikler, der kunne fortælle, at ‘The Stones er tilbage i tiptop rockform!’ og som altid hører med til vores turneer.”

Det var selvfølgelig rent opspind, et stød, som Mick aldrig satte ind. Det lader ganske enkelt ikke til, at Mick Jagger interesserer sig for at forbedre sit omdømme eller lade os komme ind bag falske cinema verité – promotionprojekter som Being Mick. Han ser ikke tilbage, med mindre det vil være en god forretning for ham. I modsætning til de mange journalister, der har skrevet om ham (inklusive mig selv), har han ikke behov for en sammenhæng, han kan bruge i forhold til at sætte pris på eller nyde sit eget liv. Hans tykke hud er lige så ukuelig som Keiths lever. Kent, der med stor indsigt har skrevet om The Stones siden begyndelsen af 70erne, rammer denne uretfærdighed på kornet i sin egen erindringsbog fra 2010, Apathy for the Devil: “I den sentimentale showbiz-forståelse af det at være smart har han altid været klog nok til at indse, at kunstnere, der aktivt er på udkig efter at blive elsket af deres publikum, altid ender utilfredsstillede og udbrændte, som Judy Garland … og alligevel ender han altid med at være skurk, hver eneste gang sagaen om The Stones bliver fortalt på ny – kontrolfreaken, den kolde fisk, det snedige, hjerteløse, grådige væsen. Det er gået hen og blevet til et langt eventyr – Rolling Stones som de bliver opfattet af verdens medier – med Jagger som den evige trold.” Da Kent i sensommeren 2010 var i gang med at promovere Apathy, spurgte jeg ham, efter at have læst hans erindringer, i et telefoninterview til Vanity Fairs hjemmeside, om præcist dette og bad ham uddybe det for mig. Nok engang kommer det til at handle om forholdet (eller manglen på forhold) til folk, der har det, som Kent og jeg laver, som levebrød.

Marc: Hvornår holdt Mick op med at være en oprørshelt? Det er Keith jo stadigvæk. Men Keith stryger de samme klejner ned i kassen, som Mick gør. Og Keith fik næsten torpederet bandet med sit narkoproblem, samtidig med at han får plus på kontoen for at være den ægte vare. Bandets sjæl. Hvad handler det egentlig om?

Nick: Enhver, der har læst et interview med Jagger, ved, hvor svær han er at få hold på. Han er ikke ligefrem imødekommende.

Marc: Er han da ligeglad?

Nick: Han kan godt lide at drive gæk med journalister. Han har givet interviews i halvtreds år. Det er umuligt for ham ikke at være lidt prikken i forhold til den proces, og samtidig ved han godt, at “jeg gør det her, fordi der er en plade, der skal promoveres eller en turné, der skal promoveres. Jeg tilbyder en tre-fire sætninger, men for det meste bliver det kun til en.” Keith Richards, derimod, hvis man sætter sig ned med ham, så snakker han, indtil man får en fornemmelse af manden. Han har ikke noget filter i forhold til sine meninger i stil med “børjeg sige det her til en journalist. Hvordan mon det vil tage sig ud? Vil det se skidt ud?” – han kører bare løs. Han er ret ligeglad med det hele. Og så tager han konsekvensen, hvad enten det handler om at meje Elton John ned eller sige, at han engang sniffede sin fars aske, hvilket både er forfærdeligt og umuligt at gøre, i øvrigt. Nå, men Keith spiller på pressen som en engel.

Da jeg stillede et tilsvarende spørgsmål til Marianne Faithfull, Micks ikoniske elskerinde og kreative partner fra 1960erne, under et andet interview til Vanity Fairs hjemmeside, forekom hun lettere forvirret over denne opfattelse. “Jeg tror, at folk ved, at han er ret cool.”

Marc: Men de har jo vendt sig mod ham i årenes løb. Det er gået op og ned med hans cool, hvorimod der aldrig er nogen, der vendt sig mod Keith, eller dig. I modsætning til Mick har du altid været cool. Hvad tror du, det skyldes?

Marianne: Jeg ved det ikke. Jeg er meget heldig. Jeg tror, at de er klar over, at mine hensigter har været oprigtige.

Jeg laver ikke det her af en eller anden anden grund. Jeg er her ikke for at blive bollet. Jeg laver det ikke for pengenes skyld. Jeg har helt andre grunde.

Marc: Og det kan en ung generation identificere sig med. Og respektere.

Marianne : De ved, at jeg ikke er ude på at snuppe noget. Det kan de mærke. De ved, at jeg giver noget fra mig.

Jeg er ikke sikker på, at generøsitet, hverken åndeligt eller på anden vis, er det, vi tænker på, når vi tænker på Mick. I modsætning til Faithfull eller andre langtidscoole, aldrende musikere (Leonard Cohen, Lou Reed, Iggy Pop, David Bowie, Scott Walker, Lee “Scratch” Perry) står han ikke længere på listen over de ikoner, som hver ny generation føler sig tvunget til at udforske og byde velkommen som deres egne, en, som altid vil være ung.

Vi, de interesserede journalister, forgabte som Candy Slice i den Mick, som vi elskede, den Mick, der bevægede os, vil gerne have en time med ham. Vi får tyve minutter. Hvad skal man stille op med de resterende fyrre? Så kaster vi os lystigt over Brenda. Ethvert tomrum må fyldes ud, og så finder vi på vores eget riff. Mick er en vanvittig Peter Pan-skikkelse. Rock and rolls Bob Hope eller Dick Clark, en, som ikke kender sin besøgelsestid og trækker sig tilbage med værdighed og beherskelse. En gnier, som er besat af enhver pekuniær detalje i Rolling Stones Inc: logoet med den slikkende Kali-tunge på kreditkort, slips, kaffekrus og nøgleringe. Vi vil have, at Mick skal være en varm person på grund af Rolling Stones’ musik, især på den perfekte række på fire album fra Beggars Banquet over Let It Bleed og Sticky Fingers til dobbeltalbummet Exile on Main Street, der er så rodfæstet og løst, svedigt og sandt. De får os til at føle os svedige og sexede og … varme. Hvordan kan en fyr, der synger de sange, hvordan kan han, hver eneste gang vi ringer ham op, være sådan en kold fisk? Blev han træt af vores kærlighed? Vores bedstemødre og mødre og tanter, der skreg ad ham og smed deres trusser og besvimede tilbage i 60erne? Blev han træt af alle de klistrede pladeselskabsfolk, Jerry Aldinierne, og alle de rygklappere og dealere, alle snuserne i slutningen af tresserne, der bare kom og skamroste, skamroste, skamroste? Lukkede han kæften på dem? “Alle ville have deres bid af det hele …” mindedes Keith i Livet og sigtede til midten af 1960erne, hvor det var Mick, og ikke Keith selv eller den hastigt falmende Brian Jones, der var den eneste lynafleder. “Man begynder lige så langsomt at behandle alle på den der defensive måde – ikke kun fremmede, men også venner. Han var engang en varm person, men det er mange, mange år siden. Han har smidt sig selv i fryseren.” Der findes ganske rigtigt folk, der har været nært knyttet til The Stones, mest i 70erne og 80erne, der vil skrive under på denne stejle tilknappethed. “Tyve minutter i løbet af seks år,” som en af dem skrev til mig i en e-mail, da han skulle forklare, hvor meget han havde haft med Mick at gøre.

Lad os da antage, at Jagger faktisk har lagt sig selv på is. Ren forstand, intet hjerte. Men hvornår var det lige, det gik hen og blev sådan? Hvornår mistede Mick kontakten med os? Hvornår holdt han op med at være en af os? Var det i Altamont? Når man ser Albert Maysles, David Maysles og Charlotte Zwerins dokumentarfilm om bandets nordamerikanske turné i 1969, Gimme Shelter, er der faktisk et øjeblik, hvor man måske kan forestille sig selve Mick Jaggers sjæl forlade hans legeme for altid. Det ene øjeblik er han åben, det næste er der totalt lukket og slukket. Mick sidder i et klipperum sammen med Albert og David Maysles og gennemser optagelser fra den gratis koncert. Han er syvogtyve år gammel. Han er fuldstændig hærget. Han har beskidte negle. En måned forinden troede han næsten på revolutionen (også mere om det senere). Man ser volden under koncerten igen; filmstumpen løber ud, og den monitor, Mick sidder ved, går i flimmer. Han rejser sig, mumler et fladt, distant “tak”, og den del af ham, som vi stadig hungrer efter, er, muligvis, væk for altid, erstattet af en aggressiv indelukkethed og det værste image i offentligheden i rockens historie; er erstattet af Brenda.

Er det rigtigt? Den eneste grund til, at vi overhovedet har dette øjeblik at henvise til, er, at Mick Jagger har tilladt det. Sammen med Keith har han givet sin tilladelse til alt, hvad der er kommet med i Gimme Shelter – optagelser, der viser ham på scenen i Altamont, da han var mest magtesløs, skræmt og desillusioneret. Han kunne også have valgt at brænde det hele. “Jeg mistede respekten for Jagger fra det ene øjeblik til det andet,” fortalte musikeren, skribenten og den radikale politiker Mick Farren mig i en anden sen telefonsamtale. Allerede inden vi kom i gang med det formelle interview, havde Farren advaret mig om, at han anser Mick Jagger for at være “The Stones’ Fredo Corleone”. Det var ham, der gerne ville være en stor leder, men som på tragisk vis kunne korrumperes og som endte med at sælge ud i forhold til hele 60er-“familien”. Også Farren mener, at man kan se det hele i Gimme Shelter. “Da han stod over for en virkelig satanisk majestæt, blev Mick i bund og grund til en vrøvlende gammel drag queen. ‘Åh, folkens, hvorfor slås I. Åh. Brødre og søstre.’ Det er på det tidspunkt, man skal vise sin autoritet. Det gjorde Keith til dels. ‘Hør lige her, I røvhuller, hvis I ikke holder op med det, så skrider vi.’ Rå og sej, gammel rocker. Op i røven med det her. Det var, hvad jeg ventede mig af Jagger, og det var, hvad jeg ikke fik. Det var en slags Kejserens nye klæder.”

Men vi ville jo ikke have haft dette øjeblik at danne vores skråsikre holdninger ud fra, hvis ikke Mick, “hjernen” i The Stones, havde besluttet sig for at spille med.

Måske er det netop i dette øjeblik, mener nogle, at Jagger ophører med at være på vores hold, med at give fra sig, med at være varm i hans måske mest afvæbnede og rå fremtræden. Når en rockstjerne opgiver at være cool, ja, så er der sommetider ikke så meget tilbage. Vi befinder os i noget af en gråzone, når vi har med Mick at gøre: et komplekst, vanskeligt og spekulations fremkaldende emne, der alt for ofte er blevet behandlet som sort/hvidt. “Da vi var færdige med filmen og viste ham den, varede det noget, inden han ville give os lov til at sætte den op,” fortæller den ene af instruktørerne, Albert Maysles, mig. “Der gik et halvt år. Til alt held forlangte hverken han eller nogle af de andre Stones nogen ændringer. Derfor blev filmen præcis, som vi gerne vil have, den skulle være. De bad om, at voldsscenerne aldrig måtte vises løsrevet fra resten af filmen, og det var vi helt med på.”

Hvis ikke Gimme Shelter var blevet vist, så ville Meredith Hunter måske være gået i glemmebogen. Hans jordiske rester hviler i en anonym grav på en kirkegård i Vallejo i Californien. Der findes en sørgelig, kort dokumentarfilm fra 2006 af Sam Green, som handler om Hunters død og den meget ensomme endestation på kirkegården med den spartanske indskrift Lot 63, Grave C.

“For mig viste det med al tydelighed, hvor omsorgsfuld og betænkningsfuld Mick Jagger var i forhold til det, der skete, “siger Maysles.

“Folk bad bare om det,” udtalte Keith senere om Altamont. “De stod der og lignede ofre.” Men Micks ansigt, fastfrosset i tid og sted, da han rejser sig fra klippebordet og stirrer direkte ind i kameraet, er også et offers ansigt. Ideologen Keith, der opererer i sort/hvidt, er derimod ikke noget offer. Han har investeret millioner af dollars i medicinsk ren narkotika, sagførere og håndlangere for at skabe et bestemt billede: uigennemtrængeligt, som Micks, men samtidig også på en eller anden måde varmt. Mere end noget andet er dette grunden til, at unge mennesker stadigvæk gerne vil være som ham. Det virker bare nemmere, klarere, sjovere og, selvom det sjældent er noget, vi tænker nærmere over, i sidste ende også sikrere. Under arbejdet med denne bog blev det en form for selskabelig Rorsach-test, en selskabsleg for mine rock-snobbede venner og kolleger. Spørgsmålet er enkelt, men svaret afslører alt (selvom nogle nok vil sige, ingenting overhovedet) om, hvor i dit eget liv, du befinder dig.

“Hvem vil du helst være?” lyder spørgsmålet. “Mick eller Keith?”

Når man leger den leg nu om dage, er der stort set ingen, der ønsker at være Mick (hvornår så man ham sidst smile?). Når popstjernen Ke$sha synger om at sparke fyrene ned i rendestenen, “unless they look like Mick Jagger” på sin hitlistetopper fra 2009, “Tik Tok”, så går vi ud fra, at det må være den gamle Mick (mens den “P. Diddy”, hun referer til tidligere i sangen, er nu). Og hvis Kanye West ikke havde deduceret det rim på duo-hittet fra 2008 sammen med Jay-Z og T.I., “Swagga Like Us”, så ville man måske aldrig have tænkt over det. I USA bliver Micks navn stort set aldrig nævnt i forbindelse med andet de britiske formiddagsblade og New York Posts side 6 (som evigt og altid er ved at gå bagover på grund af hans friskfyragtige dans ved et eller andet modeshows-afterparty). Glem bare, at Mick havde en diamant indfattet i en tand, længe inden “bling” blev opfundet. For nogle få år siden ville jeg nok også selv intuitivt have svaret “Keith”, men når først man ser nærmere på fakta og hører historierne bag offentlighedens billede af dem, så vil jeg soleklart være Mick. Mick Jagger er den, man gerne vil være, hvis man er voksen. “Det er mig ikke muligt at optrævle, hvor meget jeg selv har været med til at skabe den rolle, man har skrevet til mig,” indrømmer Keith modigt i sine erindringer. “Jeg tænker på ringen med dødningehovedet og den knækkede tand og det sorte rundt om øjnene – mon ikke det er fifty-fifty? Jeg synes, at ens persona, ens image, som man plejede at kalde det, er en klods om benet.”

Det her er ikke nogen anti-Keith-bog. Det har jeg understreget i de breve og anmodninger, jeg har sendt til nogle af personerne i bogen. For det første elsker jeg selv stadigvæk myten om Keith. Jeg nærer virkelig stor respekt for den gudsforgående, stolt opløste dandy-fremtoning, han havde, da han var sidst i tyverne, og mener endda, at Keith bærer den med bemærkelsesværdig, usandsynlig værdighed. Jeg misunder den totalt ubekymrede måde, han ryger og drikker på, men efter et par årtiers drikkeri og rygen er det måske godt nok med lidt omtanke, godt at forsøge ikke at være afhængig (Mick droppede smøgerne for mange år siden). Jeg er fascineret af Keiths deforme fingre, de opsvulmede led og hårdhudede fingerspidser, den førnævnte ring med dødningehovedet, den konstant tændte cigaret og indtaget af vodka med appelsinvand, der virker, som det gør grin med døden. Jeg respekterer, hvordan han har overlevet Keith-følgesvende som Johnny Thunder og har grinet ad hver eneste af listerne over, “hvem bliver den næste”, hvor han altid ligger nummer et. Prøv engang at lægge øre til “Keith Don’t Go” med guitaristen Niels Lofgren fra E Street Band og overvej, om ikke Niels føler sig lidt som Kylle-Rylle i dag. For hvert eneste år, Keith holder sig i live, for hver følgesvend, han lægger i graven, for hvert enormt honorar han indkasserer, er det en hyldest til den jævne mand.

Men på trods af sit jet-set-liv er Mick netop denne jævne mand: sårbar, søgende, skeptisk, aldrig fuldstændig hundrede procent tro over for noget så monolitisk som rock and roll. The Rolling Stones er en forudsætning eller pagt for Keith, og de er det for os. For Mick understøtter gruppen en filosofisk livssøgen, som den også sommetider stikker en kæp i hjulet for. “Ian Stewart sagde engang til mig: ‘Hvis Mick nogensinde finder frem til sit sande jeg, så er det slut med The Rolling Stones,’” fortalte Keith Altham mig. Altham refererede til bandets medgrundlæggende pianist og de facto samvittighed, den skotske “Stu”, der blev degraderet til roadie af den daværende manager Andrew Loog Oldham, og som blev den anden fra gruppen, der døde i en tidlig alder (som 47-årig tilbage i 1985). “Hele Rolling Stones-eventyret er på en måde hans søgen efter sig selv.” Hvis Mick Jagger spiller, så leder han stadig, og hvis han stadig er fuld af undren over, hvem han selv er, så er vi nødt til at modstå fristelsen til at komme med hurtige svar såsom “Brenda”. Der findes et berømt fotografi fra midten af 1970erne, hvor Mick står forrest på scenen iført en T-shirt med ordene “Who the Fuck Is Mick Jagger?” Hans ansigtsudtryk er uudgrundeligt. Hvis The Rolling Stones faktisk stadig drager på turné, når du læser dette (og en tur, der skal markere halvtresåret er så vidt vides på trapperne), så står spørgsmålet stadigvæk åbent og vil sikkert aldrig blive endegyldigt besvaret. Jeg håber blot, at denne bog vil byde på nogle få nye muligheder: – rebel, rockstjerne, rodløs, stratenrøver … og så igen?

Mark Spitz

New York City, maj 2011.

1

âJeg er vild med at syngeâ

Phil Spector, den meget problematiske, men ofte vismandsagtige producer og foregangsmand i musikbranchen, sagde engang: âJeg tror, at de unge englÃ¦ndere har soul â¦ man siger jo, at soul kommer af lidelse. De sortes slaveri. Hvis man fÃ¥r bombet rÃ¸ven af, sÃ¥ er det ogsÃ¥ en mÃ¥de at fÃ¥ soul pÃ¥.â Hvis det har noget pÃ¥ sig, sÃ¥ mÃ¥ Dartford, det sted, hvor bÃ¥de Mick og Keith voksede op i slutningen af 1950erne, have produceret nogle af de mest soul-besiddende engelske unger overhovedet. Beliggende tyve minutters togtur fra Londons centrum havde forstaden vÃ¦ret et konstant bombemÃ¥l for nazisterne under 2. Verdenskrig. Da Michael Philip Jagger blev fÃ¸dt den 26. juli 1943, var de brutale bombninger sÃ¥ smÃ¥t ved at tage af, nu, hvor krigslykken begyndte at vende til de allieredes fordel. Benito Mussolini og hans fascistiske parti blev sat fra magten dagen fÃ¸r, Mick blev fÃ¸dt. Hvis man er pÃ¥ udkig efter en god, tidlig Mick vs. Keith-metafor, sÃ¥ undgik Micks barndomshjem (dengang blev han kaldt âMikeâ) at blive smadret, mens Bert og Doris Richardsâ nÃ¦rmest blev jÃ¦vnet med jorden i sommeren 1944, hvor enebarnet Keith endnu ikke var fyldt to. Efter disse bombardementer var stort set al beboelse i Dartford midlertidig. Mange af byens beboere flyttede som familien Richards ind i hastigt opfÃ¸rte husvildeboliger midt i bunkerne af murbrokker og forvredet metal. âAlle var husvilde,â siger Keith om sine barneÃ¥r. âDe var stadig i gang med at bygge det hele op igen, og der var allerede bander alle vegne.â Denne fornemmelse af ustadighed gjorde Keith hÃ¥rd i filten, og det er stadig en del af hans barske image. I modsÃ¦tning til ham voksede Mick op i det, som Keith (mÃ¥ske med et strejf af misundelse) opfatter som âoverklassebyenâ, men byens djÃ¦rve karakter var noget, som prÃ¦gede dem begge.

BÃ¥de Keith og Mick var middelklassebÃ¸rn med forÃ¦ldre, der arbejdede meget, men ligesom i den amerikanske middelklasse findes der adskillige lag. Hvis man var âposhâ, sÃ¥dan som Mick var, sÃ¥ betÃ¸d det mere eller mindre, at man var lidt mere overklasseagtig med et hus, der mÃ¥ske ikke var en villa, men som i det mindste var et dobbelthus og ikke et rÃ¦kkehus. Man havde fornemmelsen af at rÃ¥de over sin egen have og noget, der var ens helt eget, samtidig med at man blev set ned pÃ¥ som provinsiel af rigtige londonere (en fordom, som mange mener, at Mick har gjort alt for meget for at tilbagevise). Jernbanen gik lige gennem Dartford, og Keith boede bogstavelig talt pÃ¥ den forkerte side af banen i en bydel, der stÃ¸dte op til et skovbevokset omrÃ¥de med spÃ¸gelsesagtige fabrikker, hospitaler og andre industrielle bygninger. Mick boede i et lidt pÃ¦nere kvarter, men begge var fÃ¸dt pÃ¥ det rigtige tidspunkt, men det forkerte sted. Det skulle rock and rolls indtog snart vende op og ned pÃ¥.

Rent umiddelbart kunne det se ud til, at kun Keith var forudbestemt for rockmusikken. Hans krigsveteran af en far, Bert, var ikke rigtig til stede. âDet var ikke muligt at komme tÃ¦t pÃ¥ ham,â sagde Keith om ham. âHan vidste ikke, hvordan han skulle Ã¥bne sig for andre.â Mick og hans far havde derimod meget til fÃ¦lles. Basil Jagger, som alle kaldte for Joe, var en sportsstjerne som barn og havde skabt sig en solid karriere som motivationsskabende leverandÃ¸r af fysik form. Far og sÃ¸n lignede hinanden, slanke, men ogsÃ¥ ekstremt muskulÃ¸se, med udstÃ¥ende Ã¸rer, vise, brune Ã¸jne og, hvad man nok har lagt mest mÃ¦rke til, store, kÃ¸dfulde lÃ¦ber, der var tykke og mÃ¦rkvÃ¦rdigt rÃ¸de. Han sÃ¥ meget af sig selv i Mick og behandlede derfor drengen med omsorg, men forlangte ogsÃ¥, at han rent fysisk var i form, ligesom han arbejdede pÃ¥ at gÃ¸re drengen endnu mere mentalt skarpsindig. Den kreative side tog moderen sig af. Eva Jaggers familie var indvandret fra Australien, og hun var opsat pÃ¥ at skabe den perfekte engelske familie, der holdt traditionerne i hÃ¦vd. Som noget sÃ¦rligt holdt hun meget af, at man optrÃ¥dte for hinanden i familien, noget, som hendes fÃ¸rstefÃ¸dte var god til. âAt kunne optrÃ¦de â¦ er noget, bÃ¸rn enten kan eller ikke kan,â udtalte Mick Jagger til Rolling Stone i 1995. âDengang i den efter-edwardianske periode, fÃ¸r man fik fjernsyn, var alle nÃ¸dt til at yde deres bidrag ved familiesammenkomster. Det kunne vÃ¦re, at man lÃ¦ste et digt op, mens onkel dit eller dat spillede klaver og sang, men alle kom med et eller andet. Og jeg var bare en af dem [der godt kunne lide det].â At Mick kunne synge, var noget, der gav ham en hÃ¸j stjerne hos moderen, mens hans evner og disciplin i forhold til sport gjorde hans far stolt. Da Mick blev fÃ¸dt, var Joe Jagger idrÃ¦tslÃ¦rer pÃ¥ en lokal skole ved navn Strawberry Hill, men hans medfÃ¸dte foretagsomhed havde allerede da fÃ¥et ham til at skabe sig gode kontakter til nationale organisationer som British Sports Council. Han tog arbejdet med hjem i den forstand, at han ogsÃ¥ hjemme indfÃ¸rte en sportsdisciplin med vÃ¦gtlÃ¸ftning og styrketrÃ¦ning til Mick og lillebroderen Christopher. Det var meningen, at det skulle gÃ¸re dem karakterfaste og beslutsomme, en yderst sund indstilling til livet. Dengang var der ingen, der kunne forudse, at det ikke skulle komme til at gÃ¥ sÃ¥dan.

Mens Mick kunne vÃ¦re blevet til hvad som helst og kort efter valgte at blive rockmusiker, havde Keith stort set ikke andre muligheder og havde intet at miste. Som teenager fik han jÃ¦vnligt bank af de lokale bÃ¸ller, der regerede i de endnu Ã¸delagte gader pÃ¥ hans side af jernbanen. Da Keith var for ung til at blive en af de hÃ¸jtrÃ¥bende, dandyagtige Teddy Boys, som udgjorde den lettere kriminelle ungdomskultur i England fÃ¸r Elvis, gjorde han oprÃ¸r i det stille ved at klÃ¦de sig i cowboyskjorte og stramme jeans og ved at suge den amerikanske rock and roll-musik til sig, nÃ¥r han hÃ¸rte den over Radio Luxembourg. Mick lyttede til den samme radiostation og lod sig fascinere af lyden af Little Richard, Jerry Lee Lewis, The Everly Brothers og Buddy Holly and the Crickets.

I modsÃ¦tning til, hvad nogle har ment, sÃ¥ kendte Mick og Keith hinanden fra Wentworth Primary School, men nÃ¦re venner var de ikke. Deres forskellige baggrund skilte dem ogsÃ¥ snart ad. Mick fortsatte pÃ¥ Dartford Grammar School for Boys, mens Keith kom pÃ¥ Dartford Tech, som var en skole, hvor de fleste af eleverne blev forberedt pÃ¥ et fysisk arbejde. Mick klarede sig godt i grammatik, engelsk, fransk og latin. Som en naturlig leder blev han gjort til duks med hÃ¥nds- og halsret over de andre elever. Det var sÃ¥ positiv en oplevelse for ham, at han ikke blot flere Ã¥rtier senere, som midaldrende, vendte tilbage til sin gamle skole, men ogsÃ¥ stÃ¸ttede en sÃ¦rlig gren for musikuddannelse, The Mick Jagger Centre, der skulle give de lokale en mulighed for at uddanne sig i musik.

Det sÃ¥ ud til, at Mick uden videre skulle fortsÃ¦tte med en videregÃ¥ende uddannelse og finde ind i et respektabelt og velstÃ¥ende liv uden omveje eller forstyrrelser, men i marts 1958, hvor han var femten, kÃ¸bte han og en klassekammerat ved navn Dick Taylor billetter til en koncert med Buddy Holly i Manchester. âVi var ret tidligt vilde med Buddy Holly,â mindes Dick Taylor. âBagefter begyndte vi selv at spille.â I slutningen af 1950erne var det amerikanske rockstjerner som Elvis Presley, Fats Domino og Little Richard, der inspirerede den engelske ungdom, men det var de lokale skiffle-bands, der fik dem til at begynde at spille selv. Som det senere skulle ske med punk-bands, gjorde disse bands det let at tage det pinlige spring fra at vÃ¦re fan til selv at spille. âHjemmelavet musik var lige sagen. âHvis du ikke kan spille guitar, sÃ¥ spil pÃ¥ vaskebrÃ¦tâ,â mindes Taylor. âLÃ¦r tre akkorder, sÃ¥ er den i vinkel. Det var det, vi ville, og om vi sÃ¥ havde evner til det, det kom i anden rÃ¦kke. Derfor varede det ikke lÃ¦nge, inden vi spillede pÃ¥ guitarer og ukuleler af plastic.â

Med Micks naturlige sans for disciplin var det lettere at lÃ¦re teknikken end at klare den Ã¥ndelige omvÃ¦ltning, som opkomsten af rock and rolls betÃ¸d. Til faderens store fortrydelse forandrede drengen sig i slutningen af halvtredserne til en fremmelig teenagefilosof, der var optaget af rock and roll og af piger, og som, hvad der var endnu vÃ¦rre, satte spÃ¸rgsmÃ¥lstegn ved uniformering og lydighed. PÃ¥ samme tid undergik ogsÃ¥ London som sÃ¥dan en forandring. Mod-kulturen trÃ¦ngte frem nu, hvor teenagerne for fÃ¸rste gang havde penge pÃ¥ lommen og investerede i dyre og smarte jakkesÃ¦t, scootere og stakkevis af plader. Det varede ikke lÃ¦nge, fÃ¸r vÃ¦rnepligten blev afskaffet, fÃ¸r alle kunne fÃ¥ p-piller, og fÃ¸r efterkrigstidens knaphed blev aflÃ¸st af et brÃ¦ndende begÃ¦r efter mere: mere erfaring, mere liv, hÃ¸jere og vildere lyd. Denne nye bÃ¸lge af energi skyllede upÃ¥agtet, men ubetvivleligt hen over England, til fortrydelse for forÃ¦ldre og inspiration for de unge. âVi var ikke oprÃ¸rere i et tomt rum,â siger Dick Taylor. âOg der lÃ¥ ikke noget personligt i det. Det var ikke et oprÃ¸r mod bestemte mennesker. Det var mere et generelt oprÃ¸r mod den tids mere stÃ¸vede sider af det engelske samfundâ Den rockmusik, der er sÃ¥ stor en del af vores nuvÃ¦rende samfund, blev dengang for halvtreds Ã¥r siden anset for at vÃ¦re det vÃ¦rste af det vÃ¦rste; en eller anden form for sygdom, der pÃ¥ en eller anden mÃ¥de havde forurenet grundvandet, og som man hurtigst muligt mÃ¥tte se at fÃ¥ filtreret fra. âMine forÃ¦ldre brÃ¸d sig pÃ¥ ingen mÃ¥de om det,â har Jagger udtalt. âDet var noget, der hÃ¸rte arbejderklassen til, husk lige det. Rock and roll-sangere var folk uden uddannelse.â

Det varede ikke lÃ¦nge, inden rock and roll, som lyd og som oprÃ¸rsfilosofi, havde mere magt over Mick Jagger, end hans fars gammeldags regimente nogensinde kunne hÃ¥be pÃ¥ at fÃ¥. OgsÃ¥ det findes der fotografisk bevis pÃ¥. I en episode fra BBC-udsendelsen Seeing Sport fra efterÃ¥ret 1957 kravlede Mick, der dengang var fjorten Ã¥r gammel, Joe og to andre drenge pligtskyldigst op ad en mur i forstaden Royal Tunbridge Wells for at demonstrere det rette fodtÃ¸j til et sÃ¥dant forehavende. âHer ser vi Michael ifÃ¸rt et par almindelige gymnastiksko,â siger Joe, idet han tager drengens fod og vender den om mod kameraet. Publikum lo, mens Joe som speaker gjorde drengen til en slags levende mannequin. Micks hvalpefede hoved smisker og sender den gamle en fornÃ¸jet, men ogsÃ¥ lettere nedladende vrissen, der et halvt Ã¥rti senere skulle blive selve billedet pÃ¥ en uimponeret ungdom. Selvom han var godt i gang med puberteten, tilpassede han sig stadig sin fars intellektuelle og Ã¥ndelige model i en alder, hvor de fleste andre drenges hoveder var fyldt med sex og atter sex. âJeg fik aldrig lov at slÃ¥ mig lÃ¸s, da jeg var ung,â mindedes Jagger i N.M.E. i 1973. Men da fÃ¸rst 1960erne oprandt, fik han travlt med at tage revanche.

Det var nu ikke sÃ¥dan at fÃ¥ Joe Jagger til at give slip pÃ¥ sÃ¸nnen, og han havde en trumf, som ogsÃ¥ kom fra Amerika og var lige sÃ¥ fascinerende som guitar, bas og trommer: basketball. Selvom sporten ikke var sÃ¦rlig populÃ¦r i England, havde Joe i slutningen af halvtredserne fÃ¥et indfÃ¸rt basketball pÃ¥ Dartford Grammar og var trÃ¦ner i det. Han sÃ¸rgede for, at Mick blev holdets kaptajn, og forsynede oven i kÃ¸bet spillerne med de helt rigtige basketstÃ¸vler, importeret fra Amerika. Det var cirka samtidig med, at Mick fÃ¸rste gang hÃ¸rte om blues. Den fik ham til at gÃ¥ bagud i musikhistorien til rockmusikkens Ã¦ldre og renere form. âJeg arbejdede pÃ¥ en amerikansk base i nÃ¦rheden af Dartford, hvor jeg trÃ¦nede bÃ¸rnene i idrÃ¦t â fordi jeg var god til det,â sagde Mick. âOg der var der en sort gut, der hed Joe og var kok, og han spillede blues og rhythm and blues-plader for mig. Det var fÃ¸rste gang, jeg hÃ¸rte sort musik.â

Det er ikke svÃ¦rt at finde frem til, hvad det var, den unge Mick Jagger fandt sÃ¥ tiltalende ved bluesen. I det bundkedelige, grÃ¸nne Dartford svarede sangene om spil, om kvinder, der var lette pÃ¥ trÃ¥den, og om en kosmisk, undergangsagtig fornemmelse af âkun at vÃ¦re her pÃ¥ trÃ¦kâ til en cowboy- eller gangsterfilm, som man kunne spille om og om igen, mens man fortabte sig i de skumle detaljer. Blues var i bund og grund at fortÃ¦lle en historie, som betog lytteren pÃ¥ samme mÃ¥de, som hvis man sang den og sÃ¥ fÃ¸lte sig hensat til rollen som sort bomuldsplukker, der arbejdede i sit ansigts sved under den brÃ¦ndende sol. Hvad enten det drejede sig om en sumpet, akustisk Delta-blues eller en oppeppet elektrisk udgave fra Chicago, sÃ¥ var blues noget, der slog kedsomheden ihjel. Tekstent var munter og ofte hypnotisk, med en rytme, som man kunne slÃ¥ sig til pÃ¥ en stegepande eller bagsiden af en skolebog. âDet var den lyd, der greb os,â siger Dick Taylor. âNÃ¥r man fÃ¸rste gang hÃ¸rer Howlinâ Wolf eller Chuck Berry â sÃ¥ er lyden helt fantastisk. For Micks vedkommende var det sproget. Chuck Berry var en utrolig digter. Hans sprog var meget blomstrende. Mick faldt for hans ord. Han lyttede til dem og skrev dem ned. Vi tilbragte megen tid sammen med at spille de plader og forsÃ¸ge at fÃ¥ ordene til at passe. Men jeg er klar over, at der var mange af dem, vi missede.â R&B var i bund og grund et nyt, hurtigt og smart sprog, en mÃ¥de at kommunikere pÃ¥. Mange, for det meste hvide, engelske bÃ¸rn var i begyndelsen af 1960erne vokset op i smerteligt afdÃ¦mpede hjem, og de var â med trussel om fysisk afstraffelse â blevet vÃ¦nnet til fÃ¸rst at sige noget i timerne, nÃ¥r de blev spurgt. For nogle af dem var R&B endelig et sprog, der var deres eget, selvom det mÃ¦rkvÃ¦rdigt nok stammede fra Afrika. âDet er et sprog, som kan udtrykke alle former for fÃ¸lelse, fra sÃ¸rgmodighed over blindt had til rent og skÃ¦rt vildt begÃ¦r,â skrev den afdÃ¸de musikjournalist Robert Palmer i sin formidable redegÃ¸relse for formen, Deep Blues. âDet slÃ¸rede og det hÃ¦se i sangen, den mÃ¥de, tonerne trÃ¦kkes ud pÃ¥, de bevidste Ã¦ndringer i rytme og tempo â alle disse bluesteknikker er skabt til at lÃ¸se op for og frisÃ¦tte fÃ¸lelser. Jo mere rusten stemmen er, jo mere tonerne bliver trukket ud, jo dybere er fÃ¸lelsen â noget, der skyldes musikkens rÃ¸dder i Afrika, hvor sproget har mange tonale nuancer, og hvor fÃ¸lelsen er desto stÃ¸rre, jo lavere man stemmer en frasering.â

I de samme pladekasser i butikkerne, hvor man fandt de importerede plader med amerikansk rock and roll-musik, fandt Mick og Dick Taylor blues-lpâer fra pladeselskaber som Chess og Speciality. Fascinerede af pladeomslagene, som de var, fiskede de en plade med Jimmy Reed eller Howlinâ Wolf op sammen med den nyeste Chuck Berry, som Mick havde vÃ¦re optaget af, lige siden han havde set Bert Sterns dokumentarfilm fra 1958, Jazz on a Summerâs Day, hvori Chuck Berry synger âSweet Little Sixteenâ. Han var optaget i profil, som var han en prÃ¦sident pÃ¥ en mÃ¸nt, eller nedefra, sÃ¥ han fik en nÃ¦sten gigantagtig fremtrÃ¦den, hvad han da ogsÃ¥ lige sÃ¥ godt kunne have haft. âMan kunne ogsÃ¥ fÃ¥ fat pÃ¥ plader direkte fra Chess Records i Chicago,â sagde Jagger. âI et eller andet blad havde jeg fundet en adresse, man kunne skrive til. NÃ¥r jeg havde rÃ¥d til det, skrev jeg efter plader derfra. De var faktisk ret dyre dengang, isÃ¦r fordi amerikanske pladepriser var hÃ¸jere end de engelske, ligesom det faktisk ogsÃ¥ kostede ikke sÃ¥ lidt at fÃ¥ dem sendt over Atlanten.â

âHan sendte penge pÃ¥ postanvisninger. Jeg arbejdede i forsendelsen,â siger Marshall Chess, sÃ¸n af medgrundlÃ¦ggeren af Chess Records, Leonard Chess. âJeg kan huske, hvordan jeg sendte kassevis af plader til England. Hvordan jeg udfyldte tolderklÃ¦ringer. Den fÃ¸rste bÃ¸lge af blueselskere skulle bare have plader fra Chess.â Marshall Chess skulle senere komme til at mÃ¸de Mick Jagger, da The Rolling Stones kom til Chicago pÃ¥ deres fÃ¸rste amerikanske turnÃ© i 1964, og i begyndelsen af 1970erne, da Chess var blevet solgt, var han formelt med til at lancere Rolling Stones Records. Dengang var han dog stadig en ung knÃ¦gt, der hjalp sin far i sommerferierne. Mick var blot en ud af nogle hundrede utilpassede engelske unge, der var vilde med Chicago-blues, folk, man i dag ville have kaldt for âpladenÃ¸rderâ. âDet var noget sÃ¦rligt, ikke noget, der skete hver dag, at fÃ¥ en ordre fra England,â mindes Chess.

Ofte tog det uger for pladerne at nÃ¥ frem, hvilket affÃ¸dte megen forventning og spÃ¦nding, noget, som er svÃ¦rt at forestille sig i vore dage, hvor alle deler filer med alle. âMan vidste ikke engang, om man faktisk ville kunne lide pladen, nÃ¥r den nÃ¥ede frem,â mindedes Mick. Hvis ikke, kunne man altid bytte den vÃ¦k. âVi spillede den ind pÃ¥ spolebÃ¥nd,â sagde Taylor. âSÃ¥ kunne vi altid bytte dem bagefter. Vi optog ogsÃ¥ fra radioen. Vi var Ã¦gte fans. FuldstÃ¦ndig opslugte.â Mick vedblev med at vÃ¦re âpladenÃ¸rdâ, selv efter at han selv var begyndt at indspille singler og albums. âJeg kan huske, at jeg var hjemme hos ham i Cheyne Walk,â siger Chess, âog han havde et langt bord i dagligstuen. For enden af det stod der en pladespiller med bunkevis af plader. Der var zydeco, blues. Det var virkelig cool kernestof. Der var ikke ret mange hvide, der kendte noget til zydeco. Han lagde den der Clifton Chenier-plade pÃ¥ tallerkenen. âBlack Snake Bluesâ. Det var en sjÃ¦ldenhed. Jeg har aldrig mÃ¸dt en hvid, bortset mÃ¥ske fra en fra New Orleans, der havde den skÃ¦ring.â

Bluesmusik var ekstremt hot. Den fik hjertet til at hamre. Man sprang rundt til den og overgav sig til den. Selv for en nybegynder var teksterne og deres dobbeltbundethed til at forstÃ¥.

Micks fÃ¸rste seksuelle erfaringer passede hÃ¸jst sandsynligt til tidens kÃ¸nsopdeling. Drenge i det engelske skolesystem udforskede og prÃ¸vede sig frem med hinandens kroppe med en blanding af frygt og fascination. âJeg tror, at det var noget, der gjaldt alle drenge,â har han sagt. I en alder af fjorten var han stadigvÃ¦k kejtet og bumset, ikke andet end store Ã¸rer og mund. Hans ansigt var endnu ikke fÃ¦rdigudviklet til den mÃ¦rkelige, pÃ¥ en eller anden mÃ¥de kongevÃ¦rdige skÃ¸nhed, som han fik, da han kom i tyverne. Men R&B fik ham til at fÃ¸le sig smuk indeni, mest af alt pÃ¥ grund af hans uhyggelige evne til at efterligne de fleste sorte sangere og lyde som en person fra de amerikanske sydstater. âHan var rigtig god til at efterligne,â siger Dick Taylor. âHan gik virkelig op i at huske hvert et ord og synge det med den rette intonation.â Selv Joe var imponeret over, hvordan han kunne bruge sit fokus fra sport til at sÃ¦tte sig ind i musikken. âJeg har aldrig mÃ¸dt en ung knÃ¦gt med en tilsvarende analytisk evne,â sagde han. âHvis han efterlignede en sang, sÃ¥ fik han det hele med.â De lokale teenagepiger fik pludselig interesse for Mick, som var i stand til at fremtrylle den lyd og energi og sex, som den nye lyd krÃ¦vede. Den sorte musik forsynede ham med den selvtillid, han ikke fandt i sport. âDen virkede pÃ¥ pigerne,â siger Taylor. âHvis man kunne spille og synge, sÃ¥ havde man bedre chancer for at score. Man kunne fÃ¥ fat i de sejeste piger.â

I begyndelsen af 60erne gik Mick hurtigt over fra at samle pÃ¥ plader uden mÃ¥l og med til at udvikle en samlers forfinede smag og til at grundlÃ¦gge en samling af foretrukne numre, som han ogsÃ¥ var i stand til at synge. Da han sammen med Dick Taylor og en anden skolekammerat, Bob Beckwith, besluttede sig for at tage springet fra at vÃ¦re fan til selv at lave et bluesband, var det naturligt at vÃ¦lge Mick som sanger. Da hans fÃ¸rste orkester, Little Boy Blue and the Blues Boys, i sommeren 1960 for fÃ¸rste gang optrÃ¥dte offentligt i Dartfords Church Hall, var den syttenÃ¥rige Mick langt fra Clarksdale, Mississippi, men om han nu selv var klar over det eller ej, sÃ¥ havde han begge ben solidt plantet ved denne korsvej.

Mick havde bestÃ¥et sin A-levels-eksamen â hvad der svarer til en studentereksamen â med bravour og var blevet optaget pÃ¥ Ã¸konomistudiet pÃ¥ London School of Economics, der gav adgang til vigtige poster inden for politik eller finans. Det var noget, der passede hans forÃ¦ldre. Uddannelsesinstitutionens filosofi passede rigtig godt til den spÃ¸rgelystne og nysgerrige unge mand. âRerum cognoscere caususâ lÃ¸d skolens motto: âAt kende Ã¥rsagen.â Alt havde med Ã¸konomi at gÃ¸re: sociale klasser, velstand, fattigdom. Det var langt fra ren matematik eller anvisning pÃ¥, hvordan man kunne tjene sÃ¥ mange penge som muligt, som mange af Jaggers kritikere har hÃ¦vdet: âHold da kÃ¦ft, manden har gÃ¥et pÃ¥ London School of Economics!â Faktisk var der en grund til, at L.S.E. dannede grobund for radikale holdninger i slutningen af 1960erne. PÃ¥ den anden side ville det vÃ¦re forkert at antage, at Mick ikke ville have passet perfekt ind i Londons finansmiljÃ¸. I hvert fald var der ikke de store forventninger til Little Boy Blue, lige meget hvor fedt det var at spille blues for andre mennesker. âVi var bare et teenageband,â mindes Taylor. âVi havde slet ikke planlagt nogen karriere eller noget. Det eneste, vi gik op i, var at fyre den af. Det handlede slet ikke om, hvad det skulle blive til eller noget.â PÃ¥ det tidspunkt boede…