Tidligere bøger i serien:

LAD JORDEN REVNE

STENKISTEN

PRINSESSEN AF BURUNDI

NATRAVNEN

NATTENS GRUMME STJERNER

Kjell Eriksson

MANDEN
FRA BJERGENE

Oversat af
Lena Krogh Bertram

Kriminalroman

KLIM

© Dansk udgave – forlaget Klim, 2011

© 2005 by Kjell Eriksson

published by agreement with Ordfronts Förlag, Stockholm,

and Leonhardt & Høier Literary Agency aps, København

Kjell Eriksson: Manden fra bjergene

oversat af Lena Krogh Bertram fra svensk efter:

Kjell Eriksson: Mannen från bergen

Omslag: Gitte Blå

Sats: Bembo 11,5/13 Klim

Tryk og binding: Printing House “Pozkal”, Polen

ISBN: 978-87-7955-658-4

1. udgave, Århus 2010

Forlaget Klim

Ny Tjørnegade 19

DK-8200 Århus N

Tlf. 86 10 37 00

Fax 86 10 30 45

E-mail: forlaget@klim.dk

Tilmeld dig nyheder på vores hjemmeside

Hjemmeside: www.klim.dk

Alle rettigheder forbeholdes.

Fotografisk, mekanisk eller anden gengivelse af denne bog eller dele heraf

er forbudt uden forlagets skriftlige tilladelse ifølge gældende dansk lov

om ophavsret.

Undtaget herfra er korte citater til brug i anmeldelser.

1

Skyerne gled dovent ned over bjerget på den anden side af dalen. De smalle, elfenbensfarvede striber slyngede sig ind gennem passet mod øst, som regel sidst på eftermiddagen eller først på aftenen, fandt sammen og formedes til hvide slør, sommetider intenst sølvfarvede, oplyste af solen, der gik ned bag bjergtoppene. Træerne på bjergkammen aftegnede sig som soldater i en aluminiumsbetrukken kolonne, der strakte sig længere væk, end Manuel Alavez kunne forestille sig.

Skyerne havde været ude i verden, helt nede ved Oaxacas kyst for at hente næring og fugt. Måske stak de indimellem, for afvekslingens skyld, af nordpå, for at smage på saltet i Det Caribiske Hav?

Når de kom tilbage, emmede bjergsiderne stadig af fugt, og ud af den tætte vegetation steg et hedt åndedræt. Menneskene, som småkryb, muldyrene lidt større med deres last på ryggen, færdedes hen ad stierne mod landsbyen, hvor hundene mødte dem med dvask gøen, og røgen steg op fra de soloplyste tegltage, skinnende i varme, røde farver.

Skyerne rykkede sig lystfyldt nærmere bjerget. Manuel forestillede sig, at de og bjerget blandede deres væsker og derefter fortalte hinanden, hvad der var sket i dagens løb. Lige nu havde bjergene ikke så meget at rapportere, andet end småsladder fra landsbyen, men skyerne lod sig nøje. De ville have lidt smalltalk efter at have sejlet hen over et uroligt kontinent, så fuldt af fortvivlelse og hårdt arbejde.

- La vida es un ratito, livet er et kort sekund, plejede hans mor at sige og blottede et næsten tandløst gab i en lille grimasse, som både understregede og tog brodden af hendes ord.

Senere omformulerede han hendes udtryk til “La vida es una ratita”, livet er en lille rotte, en lille gnaver.

Moderen, Manuel og hans to brødre plejede at betragte bjergene fra terrassen. Den terrasse, hvor de tørrede kaffebønnerne, og som gav dem udsigt over landsbyens tres huse.

En landsby blandt mange, afsides beliggende fra alle, undtagen dem selv, med en god time til den nærmeste større vej, som kunne føre dem til Talea og videre, efter fem timers buskørsel, til Oaxaca.

Kaffen blev pakket i en eller anden havn, ingen vidste hvilken, og blev afskibet til “el norte eller Europa. Når opkøberne havde lastet sækkene og ført dem væk, mistede landsbybeboerne kontrollen. De vidste, at deres kaffe smagte godt, og at prisen ville tidobles, måske tyvedobles, inden den fandt sine købere.

Manuel lænede sig mod det kølige flyvindue, stirrede ud i den stjerneklare, atlantiske nat, udmattet efter den lange rejse fra bjergene ned til Oaxaca plus syv timer i bus til hovedstaden og en halv dags venten i lufthavnen. Det var første gang, han fløj. Den uro, han havde følt, var gået over i en forundring over, at han befandt sig i elleve tusind meters højde.

En stewardesse kom forbi og tilbød kaffe, men han sagde nej tak. Den kaffe, han havde fået tidligere, havde ikke smagt godt. Han betragtede stewardessen, mens hun serverede for passagererne på den anden side af gangen. Hun mindede om Gabriella, den kvinde, som han skulle giftes med. Det var på tide, syntes hans mor. I hendes øjne var han gammel. Det føltes, som om han næsten var tvunget til at gifte sig med hende. De havde mødt hinanden for flere år siden, og mens han var i Californien, havde de holdt kontakt via breve. Nogle gange havde han ringet. Hun havde ventet på ham, og det var det, Manuel nu oplevede som en byrde. Han havde ikke hjerte til at nægte hende det, hun havde regnet med og ventet på så længe, et giftermål. Vist elskede han hende, det bildte han sig i hvert fald ind, men mærkede en stadig mere tiltagende uro for at binde sig for altid.

Han faldt i søvn midt mellem to kontinenter, og straks kom Angel til ham. De befandt sig på en milpa, hvor de dyrkede majs, bønner og squash. Det var lige inden majshøsten. Broderen halvvejs lå inde i skyggen fra et træ. Han var overgearet og lo på den måde, som kun han kunne, en klukkende lyd, der lød, som om den kom fra hans runde mave. Angel var buttet og var som barn blevet kaldt “El Gordito”, den lille tykke.

Angel fortalte om Alfreda fra nabobyen Santa Maria de Yaviche. De havde mødt hinanden i februar, under fiestaen, og Angel beskrev indgående hendes ansigt og hår. Han var altid omhyggelig med detaljer.

Manuel rejste sig op, bekymret over Angels letsindige snak om den unge kvinde. Hun var kun sytten år.

- Du må ikke snyde hende, sagde Manuel.

- Det er hende, der snyder mig, lo Angel. - Det er hende, der får mig til at ryste.

- Nu må vi tilbage, sagde Manuel.

- Snart, sagde Angel. - Jeg er ikke færdig endnu.

Manuel kunne ikke lade være med at le. Angel ville kunne blive forfatter, han er så god til at fortælle, tænkte han og slog sig ned igen.

På den anden side af det lille markstykke tumlede et par vilde kaniner sig. De sprang ubekymrede omkring, nysgerrige og legesyge, uvidende om den høg, der sejlede i himlen.

- Du er også en conéju, men livet er ikke kun en leg, sagde Manuel, men fortrød det straks.

Han var den ældste af de tre brødre og påtog sig alt for ofte rollen som den ansvarlige, den, der måtte formane dem og få dem på rette vej. Angel og den mellemste bror, Patricio, havde altid let til latter og barnlige narrestreger. De forelskede sig lige så tit og hurtigt som frøer. De var ikke bange for noget, og Manuel misundte dem deres optimisme og letsind.

Angel fulgte sin brors blik, fik øje på rovfuglen, som stille dalede ned gennem luftlagene, løftede armene, som om han holdt et gevær, tog sigte og affyrede et skud.

- Pang, sagde han, og så leende på Manuel.

Manuel smilede og sank tilbage med hovedet mod jorden. Han vidste, at høgen snart ville styrtdykke, og han ville ikke se, om dens jagt ville lykkes.

- Jeg missede, men høgen skal også leve, sagde Angel, som om han havde læst sin brors tanker. - Der er masser af kaniner.

Manuel blev pludselig irriteret over, at Angel talte spansk, men nåede ikke at irettesætte ham, før han pludselig vågnede, strakte sig og så på kvinden i flysædet ved siden af sig. Hun sov. Han havde åbenbart ikke vækket hende med sit ryk.

Dernede et sted var Patricio. Lige siden Manuel fik besked om Patricios skæbne, havde hans følelser vekslet mellem vrede, sorg og savn. Det første brev bestod af tre sætninger: jeg lever, jeg er kørt fast, og jeg er idømt otte års fængselsstraf.

Det næste brev var lidt mere udførligt, sagligt og tørt, men bag ordene kunne Manuel ane opgivenhed og desperation, følelser, som kom til at dominere i de følgende breve.

Manuel kunne ikke forestille sig Patricio bag tremmer. Han, der elskede de åbne vidder og altid stirrede så langt ud mod det fjerne som muligt. Der var en udholdenhed hos Patricio, der altid havde overrasket Manuel og Angel. Han var altid parat til at tage nogle flere skridt for at se, hvad der skjulte sig bag næste kurve, tinde eller gadehjørne.

Han var den fysisk mest kraftige af brødrene, godt 1.80 meter høj og dermed højere end de fleste i landsbyen. Hans højde og holdning plus øjnene havde givet ham et vist ry som en fornuftig mand, som det var værd at lytte lidt ekstra til. Hvis Angel var snakkehovedet, som ikke gerne rørte sig, så var Patricio bevægelig og fåmælt, eftertænksom i sin tale og tilbageholdende i sine handlinger. Det var egentlig kun latteren, de havde til fælles.

Manuel havde af broderens breve forstået, at fængslet i Sverige var helt anderledes end dem i Mexico, og broderen forsøgte at gøre en del ud af, at de måtte have fjernsyn i cellen, og at de kunne studere. Men hvad skulle han studere? Patricio havde aldrig brudt sig om bøger. Han var et menneske, der havde levet sit liv ved at studere menneskene og naturen. Arbejdet udførte han modvilligt, uanset om det var såning, lugning eller høst, han førte macheten, som om den var en fjende i hans hænder. På trods af hans styrke var slagene ofte kraftesløse og ukoncentrerede.

- Hvis du tror, at jeg altid vil være en stakkels campesino, tager du fejl, gentog han, når Manuel mindede ham om, at de havde en arv at forvalte.

- Jeg vil ikke sidde i bjergene som en ranchero, æde bønner og tortillaer, komme ned til byen en gang om ugen og drikke mig fuld på aguardiente og hele tiden blive fattigere og fattigere. Kan du ikke se, at vi bliver snydt?

Ville han kunne klare at sidde lukket inde i otte lange år? Manuel frygtede for hans liv og helbred. At bure Patricio inde var i praksis en dødsdom. Da Manuel havde skrevet og fortalt, at han ville komme til Sverige, havde broderen straks svaret, at han ikke ville have besøg. Men Manuel var ligeglad. Han måtte finde ud af, hvad der var sket, hvordan det hele var gået til, hvordan og hvorfor Angel var død, og hvordan Patricio kunne være så dum, at han påtog sig et så beskidt håndværk som narkosmugling.

Da flyet dalede ned mellem skyerne, svajede og gik ned for at lande, gik hans tanker til bjergene, moderen og kaffebønnerne. Hvor var de skønne, disse bønner! Når de var tørret og lå i åbne, bugnende jutesække, stillet op i hver eneste gang og passage derhjemme, selv ved siden af sovestedet, indbød de til kærtegn, og Manuel plejede at lade hånden køre rundt i de underligt duftløse bønner og mærke glæden sile mellem fingrene.

- La vida es una ratita, mumlede han, gjorde korsets tegn og så det fremmede land brede sig ud.

2

Slobodan Andersson lo helt vildt. Hele ansigtet revnede i et bredt grin, som blottede hans tænder, der var misfarvede af tobak. De lignede pløkker, der var slebet til sylespidse våben.

Slobodan Andersson lo tit og bjæffende som en lille hund, men han kunne ikke af den grund betegnes som en glad fyr.

Hans uvenner, og de var i årenes løb blevet til nogle stykker, plejede med foragt at snakke om “pudelhunden”. Slobodan lod ikke til at tage det ilde op. Han plejede at løfte det ene ben og bjæffe lidt ekstra, når nogen mindede ham om hans øgenavn.

- Pudlen, sagde han som regel, - er i familie med ulven.

Det var ikke bare ansigtet, der var bredt. Hele hans krop var svulmet op i løbet af de sidste to årtier, og han havde stadig sværere ved at holde til det tempo, som havde gjort ham berømt og frygtet som restauratør. Det, han med årene havde mistet i fysisk rørighed, kompenserede han for med erfaring og en tiltagende hensynsløshed. Han efterlod mennesker, ofte forundrede og sommetider sønderknuste, og det gjorde han med en ligegyldighed, som hverken kunne mildnes af latter eller rygklapperi.

Hans livshistorie, som barhængerne i byen elskede at genfortælle og pynte på med forbløffende tilføjelser, var fuld af uklarheder, og Slobodan holdt den gerne ved lige med en blanding af forunderligt detaljespækkede og drastiske episoder fra godt tredive år i branchen, afvekslende med vage udtalelser, som efterlod et åbent felt for forskellige fortolkninger.

Hvad man helt sikkert vidste var, at han havde en serbisk mor og en svensk far, men ingen anede, om de var i live, og i så fald hvor. På det punkt gik Slobodan Andersson stille med dørene. Han plejede at fortælle om sin ungdom i Skåne, hvordan han som femtenårig var begyndt at arbejde på en kendt restaurant i det centrale Malmö. Han nægtede at tage restaurantens navn i sin mund, kaldte den bare for “snasken”. Der havde han tilbragt de første tre måneder med at skrubbe og skure. Ifølge Slobodan var køkkenchefen, “det tyske svin”, sadist, og man sagde, at Slobodan, som var avanceret til kokkeelev, havde stukket en fiskekniv i maven på ham. Når han blev spurgt om det, udstødte han sin puddellatter og holdt sig på maven. Hvordan den bevægelse skulle tolkes, var der flere opfattelser af.

Efter afstikkere til København og Spanien, sejlede Slobodan ind i Uppsalas restaurationsverden og forbløffede alle ved at åbne to restauranter samtidig, Lido og Pigalle. Smagløse navne, syntes mange, og maden fik det samme ry. Fælles for de to spisesteder var også den dyre indretning. Lido blev udstyret med en elleve meter lang zinkdisk, hvor bargæsterne blev opfordret til at indgravere deres bestillinger med de til formålet fremlagte skruetrækkere. Skruetrækkerne blev dog fjernet efter en voldelig episode.

Pigalle var en mørk hule med en mislykket blanding af orientalsk stil, med røgelse, mørke draperier og middelhavsstemning, hvor net i loftet, konkylier og en udstoppet sværdfisk fik gæsterne til at mindes besøg på Mallorca sidst i tresserne.

Begge restauranter gik konkurs efter knapt et år. Slobodan Andersson opkøbte indretningen, kørte meget af det til Hovgårdens losseplads, men beholdt det, der kunne være noget værd og startede Djingis Kahn med en bedre startposition. Djingis Kahn var ikke berømt for kulinariske sensationer, men blev et populært sted at hænge ud i baren, og nu kunne man begynde at ane Slobodans evner for at forene et råt miljø med en stemning, der var på grænsen til det familiære. Han stod tit selv i baren, var på samme tid generøs og satanisk, forstod at vælge sine favoritter blandt gæsterne, den slags, som var trofaste og trak flere besøgende til.

Djingis Kahn gik ned med brask og bram eller rettere i ild og røg, for begyndelsen til enden var en brand i køkkenet, indkøb af nyt udstyr og derefter tre indbrud i træk og indstillede betalinger.

Slobodan forsvandt fra Uppsala. Rygtet sagde, at han var rejst til Sydøstasien, andre sagde Vestindien eller Afrika. Der gik rygter om, at han sendte et postkort til kongens foged. Efter et år kom han tilbage, solbrændt, med en ikke helt så omfangsrig mave og hovedet fuldt af nye projekter.

Pludselig var der igen penge, mange penge. Han stak nogle hundrede tusind til fogeden, og kort efter slog Alhambra dørene op. Det var i slutningen af halvfemserne, og siden da var hans restaurantimperium bare vokset.

Alhambra havde til huse i en ældre ejendom i byens centrum, et stenkast fra Stora torget. Indgangen var overdådig med specialbestilte marmortrapper og en krydshamret kobberdør med ejerens initialer og restaurantens navn med flot slynget skrift i sølv.

Når man først var kommet ind i lokalet, fortog det pompøse indtryk sig dog noget. De indretningsforslag, som køkkenchefen Oscar Hammer kom med, blev afvist med en puddellatter.

- Det er for køligt, sagde Slobodan og strøg sig over den begyndende måne, når han kiggede på de skitser, Hammer havde fremlagt.

- Der skal være klunker, plys og flæser, krummelurer og en masse guld.

Sådan blev det også. Mange syntes, det var så konsekvent gennemført, at det blev stilfuldt. De guld- og magentafarvede vægge var overhængt med lampetter og gnidrede tryk i hvide, brede rammer. Trykkene havde alle motiver fra den græske mytologi.

- Restauranten hedder jo Alhambra, sagde Slobodan, når Hammer kom med indvendinger.

Bordene i spisesalen, dækket op i rokokostil med tungt bestik i nysølv og kandelabre, var arrangeret af Armas, som havde været Slobodans fortrolige i alle årene.

Nu stod Slobodans imperium over for en ny satsning. Denne gang hentede han inspiration fra et nyt kontinent. Restauranten blev døbt Dakar, og for første gang passede det sammen. Væggene var dekoreret med fotografier fra Vestafrika, nogle af dem forstørret op til næsten en kvadratmeter med motiver fra markeder, folkeliv i byerne og idrætsbegivenheder.

Fotografen var en mand fra Senegal fra landets sydlige egne, han havde i mange år rejst rundt i regionen og fotograferet.

Slobodan ville slå det stort op. Han ville satse på “de rige svin”, som han udtrykte det. Formålet var at få dem til at forlade Svenssons Guldkant og Wermlandskälleren og komme til Dakar.

- Ham den gamle bolsjevik, sagde han foragteligt om indehaveren af den fiskerestaurant, hvor det borgerlige Uppsala plejede at spise frokost. Jeg skal sørge for, at kællingerne tripper herhen. Jeg skal få så mange stjerner, at verdenspressen kommer til at stå i kø på gaden. Mine menukort skal trykkes i lærebøgerne som eksempler på det fuldendte køkken.

Der var ingen ende på Slobodan Anderssons visioner og tyrkertro på, at han ville få Uppsala og verden til at tabe underkæben.

- Jeg har brug for kokke! udbrød han til det første møde med Hammer og Armas.

- Du har først og fremmest brug for penge, indskød Hammer.

Slobodan sendte ham et hurtigt blik, og køkkenchefen regnede med de sædvanlige verbale udgydelser, der plejede at følge efter indvendinger, men restauratørens hvasse blik blev denne gang afløst af et grin.

- Den er fikset, sagde han.

3

- På vej, mumlede Johnny Kvarnheden og skruede op for lyden på bilradioen. Den sene aftensol badede sig i Vättern. Visingsö forekom som et smækkert krigsskib, der stævnede mod syd, og færgen til Gränna lignede en bille på et gulv af guld.

Der var noget filmagtigt over hans flugt, som om nogen havde iscenesat hans vemod, havde sat lys på og sat musik til. Han var bevidst om det filmiske og blev styret, lod sig styre, blev grebet af det klassiske i scenen: en enlig mand på vej væk fra sit gamle liv og på vej mod noget ukendt, nyt.

Det var nok med én telefonsamtale, et splitsekunds overvejelse, til at han kunne bestemme sig, pakke sine få ejendele, alt for få, alt for hovedkulds, og begive sig ud på vejene.

Han ville ønske, at flugten kunne vare evigt, at benzintankens indhold, sulten og blæsten fik lov til at bestemme. Selve bevægelsen blev hovedsagen, at han kunne drøne af sted koblet fra alt bortset fra friktionen mellem dæk og asfalt.

Skulle han stille et kamera op, så skulle det rettes mod vejen, mod asfaltens tjære, sporene efter trafikken og rillerne fra snerydnings-køretøjernes tænder, ikke mod hans ansigt eller landskabet, der flimrede forbi. Lyden skulle ikke være Madeleine Peyrouxs stemme fra cd-afspilleren, men den rytmiske dunken fra vejbanen, stivheden over skuldrene og hændernes krampagtige greb om rattet var det sprog, som skulle tale til betragteren.

Han holdt skuffelsen og sorgen et skridt fra livet, men også forhåbningerne og drømmene. Han tænkte på madopskrifter, stillede tallerkner frem med den ene ret efter den anden. Den kendsgerning, at han var kok, reddede ham lige her og nu.

Som elsker var han værdiløs, kunne ikke engang få den op at stå længere, som partner i øvrigt lige så mislykket, det var langsomt, men sikkert gået op for ham, og visheden havde ramt ham med fuld styrke aftenen før, da Sofie karakteriserede hans forsøg som patetiske.

- Du lever ikke, sagde hun, i et anfald af pludselig veltalenhed, - og dine såkaldte bekymringer for vores forhold er latterlige. Det giver mig kvalme. Du kan ikke elske.

Han greb fat i hende, pressede hendes krop mod sin og følte for første gang i flere måneder, begær. Hun gjorde sig fri, fuld af væmmelse.

- Giver mig kvalme, sagde han højt, - hvad er det for nogle ord?

Han passerede Linköping og Norrköping. Så drønede han videre ind i Sörmland med en accellererende desperation, som fik ham til at køre alt for stærkt. Iscenesættelsen holdt ikke længere. Han skruede endnu mere op for musikken, spillede den samme cd om og om igen.

Ved indkørslen til Stockholm forsøgte han at tænke på det nye arbejde. “Dakar” lød godt, sådan lidt som et 10-tal. Han vidste ikke andet om restauranten end det, han hurtigt havde læst på nettet om natten. Menuen så da okay ud på papiret, men der var noget i tonen, der skurrede, som om den prøvede at være af høj standard, men ikke rigtigt formåede at leve op til sine egne superlativer. Det var ikke selvtillid, der manglede. Tekstforfatteren havde simpelthen gabt over for meget.

Det var hans søster i Uppsala, der havde givet ham et tip om arbejdet, og han havde ringet til ejeren. Denne havde hurtigt taget nogle referencer og havde ringet tilbage en halv time efter og meddelt, at han fik jobbet. Det var, som om han fornemmede Johnnys situation.

Han vidste ikke andet om byen, end at der var et universitet. Søsteren havde ikke fortalt så meget, men det var heller ikke nødvendigt. Han skulle … ja, hvad? Lave mad, selvfølgelig, men ellers?

4

Tænk, at kunne sejle.

Eva Willman smilede for sig selv. Avisartiklen om ferieparadiset i Vestindien var illustreret med et fotografi af en havkrydser. Den gik for halv vind, og det skummede om boven. I mastetoppen flagrede en vimpel. I agterstavnen stod en mand i blå shorts og hvid skjorte og med en blå kasket på hovedet. Han så fri og afslappet ud, selv om han havde ansvaret for et rimeligt stort skib. Eva anede, at det var ham, der holdt kursen. Hans blik var rettet opad mod de udspilede sejl. Hun mente at kunne se, at han smilede.

- Jeg ville ikke engang have råd til kasketten, fortsatte hun og pegede.

Helen lænede sig frem og kiggede flygtigt på artiklen, inden hun faldt tilbage i sofaen og gav sig til at file negle igen.

- Jeg bliver søsyg, sagde hun.

- Men tænk dig, sikke en frihed, sagde Eva og læste videre.

Artiklen handlede om naboøerne Aruba, Bonaire og Curaçau. De blev beskrevet som paradisøer, et eldorado for snorklere og dykkere. Et sted, hvor man kunne glemme hverdagens bekymringer.

- Antillerne, mumlede hun. - Tænk, så mange steder der findes.

- Skibe er ikke noget for mig, sagde Helen.

Eva kiggede lidt på kortet over perlerækken af øer nord for Venezuela. Hun fulgte kystlinien og læste de fremmede stednavne. Den raspende lyd fra neglefilen irriterede hende mere og mere.

- Jeg kunne godt tænke mig at se fisk, sådan nogle tropiske nogle i alle regnbuens farver.

Hun så på videoens digitale ur, inden hun bladrede videre.

- Man skulle tage et kursus, sagde hun pludselig. - Lære at sejle, mener jeg. Det er måske ikke så svært.

- Kender du nogen med sejlskib?

- Nej, sagde Eva, - men man kan vel lære en at kende.

Hun stirrede uden at se på næste avisside. Den handlede om en skole, der var brændt i det sydlige Sverige.

- Måske møder man engang en lækker fyr, som har en båd. Det skal være en sejlbåd. Ikke noget med motor.

- Hvem skulle det være?

- En pæn og rar fyr. En god mand.

- Som vil have en halvgammel kælling med to unger? Mon dog.

Ordene ramte Eva med uventet kraft.

- Hvad så med dig selv? sagde hun hadsk.

Filen blev stående i bevægelsen. Eva bladrede videre. Hun kunne mærke Helens blik. Hun vidste nøjagtigt, hvordan veninden så ud: den ene mundvig nedad, den lodrette fure i panden og modermærket mellem øjenbrynene som prikken i et udråbstegn.

Helen kunne virkelig se utilfreds ud, som om hun hvert sekund blev ført bag lyset. Hvilket var rigtigt. Hendes mand bedrog hende konstant.

- Hvad mener du?

- Ikke noget særligt, sagde Eva og sendte veninden et hurtigt øjekast.

- Hvad fanden er du ude på! Jeg kan sgu da ikke gøre for, at du føler sig kasseret.

- Jeg er ikke kasseret! Jeg er sagt op efter elleve lange, forbandede år.

Eva skubbede avisen fra sig og rejste sig op. Det var ikke første gang, Helen brugte ordet “kasseret”. Eva hadede det. Hun var fireogtredive år og på ingen måde et menneske, der var færdigt.

- Jeg finder mig et nyt arbejde, sagde hun.

- Held og lykke, sagde Helen og fortsatte fileriet.

Eva forlod dagligstuen og gik ud i køkkenet, samlede papirerne fra arbejdsformidlingen sammen og skød dem ind mellem kogebøgerne på bordet. Patrik kom snart hjem.

Den metodiske filen kunne høres helt ud i køkkenet. Eva blev stående foran skabet, hvor O’boy-pakken lå. De mest almindelige sysler blev vigtige, hver bevægelse, som at tage mælk og kakaopulver frem, blev betydningsfulde. Hun rakte hånden ud mod skabet. Den hvide rand om håndleddet, hvor uret havde siddet, mindede hende om, at tiden løb fra hende. Selv forholdt hun sig afventende, som om hun var en fremmed i sit eget køkken, mens sekunderne, minutterne og timerne ubønhørligt for af sted. Hånden var varm, men håndtaget køligt. Armen var brun og oversået med små leverpletter, som der var blevet stadig flere af i de senere år.

Eva åbnede skabet. Den filende lyd var ophørt, og det eneste, der kunne høres, var en raslen, da Helen bladrede i en avis.

På hylderne stod der sukker, mel, gryn, popcorn, kaffe og andre tørprodukter. Hun granskede hver eneste pakke, som om det var første gang, hun så den.

Først da Eva hørte Patrik slå yderdøren op, blev hendes lammelse brudt. Hun tog hurtigt kakaopulveret ned, åbnede køleskabsdøren og tog noget mælk. Knap to liter tilbage. Der var snart ikke mere agurk, osten var et oldtidsminde, æggene okay, og der var rigeligt med ymer, konstaterede hun.

- Hej, råbte hun og blev overrasket over, hvor glad hun lød, men bare lyden af hans fødder mod entrégulvet fik hende til at smile.

Bag hans sløve bevægelser og lidt knotne mine, var der en opmærksomhed, der aldrig holdt op med at forbløffe hende. Han blev hele tiden klogere.

Når hun gjorde opmærksom på det, blev han afvisende, og når hun roste ham, satte han en helt uforstående mine op, som om han ikke ville vedkende sig, at han havde været betænksom eller forudseende.

Han kom ud i køkkenet og slog sig ned. Eva dækkede bord i tavshed.

- Hvem er det, der er her?

- Helen. Hun skulle låne strygejernet.

- Har hun ikke et selv?

- Det er i stykker.

Patrik sukkede og hældte mælk op. Eva iagttog ham. Bukserne begyndte at blive slidte. Når han påstod, at sådan skulle de være, lo hun højt. Når slidt tøj blev moderne, havde fattigrøvene for en gangs skyld gode tider.

- Jeg har et job til dig, sagde Patrik pludselig.

Han smurte sin fjerde rundtenom.

- Hva’?

Patrik kiggede på hende, og Eva mente at kunne se uro i hans øjne.

- Det var Simons mor, der fortalte det. Hendes bror skulle flytte til Uppsala. Han havde fået arbejde.

Han drak en slurk O’boy.

- Hvad har det med mig at gøre?

- De har også brug for en servetrice. Han er kok.

- Servitrice hedder det, ikke servetrice.

- Men det hedder kok.

- Skulle jeg arbejde som servitrice? Hvad mere sagde hun? Snakkede hun om mig?

Et nyt suk fra Patrik.

- Hvad sagde hun da?

- Du må selv snakke med hende.

Han rejste sig med en mad i hånden.

- Jeg skal i biografen i aften.

- Har du da penge?

Uden at svare daskede han hen til sit værelse og lukkede døren bag sig. Eva kiggede på væguret. Simons mor, tænkte hun, og begyndte at tage af bordet, men fortrød. Hugo kom snart fra skole.

Helen kom ud i køkkenet og satte sig ved bordet.

- Var det Patrik?

Eva gad ikke svare. Helen vidste udmærket, at det var ham. Eva blev grebet af en pludselig vrede over hendes overvågning.

- Du synes, jeg trækker dig ned, ja, det ved jeg godt, sagde Helen uventet højt. - Du drømmer om sejlskibe og lækre, søde fyre, men har du tænkt på en ting?

Eva stirrede på hende.

- At du aldrig gør noget ved det. Kan du ikke se det? Det bliver bare ved snakken.

- Jeg har skaffet mig et job, sagde Eva.

- Som hva’?

- Servitrice.

- Hvorhenne?

- Det ved jeg ikke, sagde Eva.

Helen så på hende, og Eva mente at kunne ane et smil på hendes læber.

Da Helen var gået, hældte Eva den sidste kaffe op og sank ned på en stol. Ikke at blive troet på, tænkte hun, det er det værste. Eller rettere, når andre ikke viste nogen tiltro til hendes evner. Helen havde forsøgt at skjule sit drillende smil, hun vidste, at venskabet med Eva ikke kunne holde til hvad som helst, men den lynhurtige tanke, at veninden for fremtiden bevidst ville minde hende om servitricejobbet, gjorde Eva rasende indeni. Helen ville garanteret spørge sådan i forbifarten, hvad det blev til, for at … ja, hvad? Bare for at kunne føle sig overlegen? For at lade sin frustration gå ud over Eva, når hun i virkeligheden burde få orden på sit eget liv? Selv havde Helen ikke haft noget arbejde, siden hun holdt op som dagplejemor for et par år siden.

Hun drak en slurk kaffe. Der hørtes musik fra Patriks værelse. Eva ville ønske, at han var blevet i køkkenet og havde fortalt lidt mere om, hvad Simons mor havde sagt. Men hun havde på fornemmelsen, at der ikke var så meget mere.

Skulle jeg være mindre værd? Spørgsmålet kom til Eva Willman, da hun rakte ud efter en ny affaldspose under køkkenbordet. I bunden af affaldsspanden lå der en opløst bananskræl og en klistret, ildelugtende masse, inden for hvis brune kanter det så ud, som om der var ved at vokse nyt, frodigt liv frem. Hun tog en ny pose frem og hev samtidig beholderen ud og stillede den på køkkenbordet. Så blev hun siddende på hug og stirrede ind i rummet under vasken, hvor afløbsrøret forsvandt ned.

Hun ville kalde på Patrik, trække ham ud i køkkenet og vise, hvor svinsk det hele blev, hvis man ikke gjorde noget så simpelt som at rengøre affaldsspandene, men hvorfor skulle hun gøre det? Hun virkede irriterende nok endda.

Hvor mange gange om ugen tømte hun affaldsspandene? Hvor tit rakte hun ind under vasken, pressede affaldet ned, tog posen op og slog en knude på den?

Den skarpe lugt trængte ind i hendes næsebor. Det er min lugt, tænkte hun, og det her er mit udsyn, afløbsrør og en samling beholdere med rengøringsartikler og børster. Hun strakte hånden ud ud efter vaskesvampen, der sad kilet ind mellem rørene og fik lyst til at bide i den, tygge den til grøngule stumper og fornemme dens smag af rengøring og opvask og hverdagsgøremål, der truede med at overmande hende.

Det plaskede fra rørene. Det var sikkert overboen, en nyindflyttet, bosnisk kvinde, der vaskede op. Lyden mindede Eva om, at hun ikke var alene i huset.

Hun så for sig lejlighederne som kasser stablet oven på hinanden. Fem opgange, fire etager og tre lejligheder på hver sal. Tres lejligheder. Hun kunne navnene på cirka ti af lejerne, kunne nikke genkendende til måske halvtreds personer og kom ikke sammen med nogen.

Det værkede i benene, og hun sank ned på gulvet, lænede sig mod køkkenskabet, hvilede albuerne på knæene og strøg forsigtigt med fingerspidserne over panden. Hvorfor sad hun her, fastholdt i sit eget køkken, som om en usynlig hånd pressede hende ned mod køkkengulvet.

Sommetider fik hun den tanke, at hun burde rejse sig, tage Hugo og Patrik med og gå rundt til de tres lejligheder, ringe på og og sige … Hvad skulle hun sige? Ville de overhovedet åbne, mistænksomme som alle var efter skyderiet nede ved skolen? Der var ganske vist ikke kommet nogen til skade, men skuddene havde givet genlyd i hele området.

Kvinden ovenpå var lige steget af bussen med sine to børn, da det skete. Hun vidste, hvordan det lød, når der blev skudt, og hun havde taget den mindste i favnen og den anden i hånden og var løbet direkte ind i skoven, gennem vissent græs og småkrat og ind bag de beskyttende træer. Hun løb til skovs, som folk altid har gjort i ufredstider, og blev først fundet igen under et grantræ næste morgen af en flok orienteringsløbere fra UIF, der skulle udsætte skærme. Heldigvis havde det været en lun nat.

Der havde stået om dem i avisen. De havde skrevet om kvindens historie. Blokken havde fået sin egen kendis.

Ville hun åbne døren, hvis Eva ringede på? Eller Pär, den enlige mand, der kom cyklende hver morgen med et plaget udtryk i ansigtet, men mødte Eva med et smil, når de rendte på hinanden i gården, ville han åbne sin dør?

Eva havde talt med ham. Han plejede at sidde på bænken ved den lille legeplads og se på sin femårige søn, der byggede et uendeligt antal sandslotte. Sommetider forsvandt sønnen, og Eva regnede med, at så var han hos sin mor. Pär kom nordfra. Det var det eneste, hun vidste om ham.

Kvinden ovenpå kom sydfra. Hun havde snakket om Tuzla, men også om en by, som Eva ikke kunne huske navnet på.

De var samlet i et hus med syvoghalvtreds andre familier. Eva så for sig, hvordan alle var kommet gående alle vegne fra, havde lagt tilværelser bag sig, slægt og venner, for at ende i et udlejningskompleks i udkanten af Uppsala.

En udkant af byen, hvor katuglens klagende råb kunne høres fra skoven.

Tidligere havde hun ikke spekuleret så meget over omgivelserne, det var først, da hun blev skilt fra Jörgen, hun syntes, hun fik mulighed for at tænke. Mens de boede sammen, var det, som om han tog al tiden, opbrugte alt ilten omkring hende, fyldte rummet med sin skvaldren og sin buldrende latter. Der var dem, der mente, at han var syg, at han evindelige snak skyldtes en manisk fiksering på, at tavsheden var truende, men Eva vidste bedre. Det var noget, der lå til familien, hans far og onkel var lige sådan.

Han led muligvis af alt for meget selvfølelse. Problemet var, at han tilsyneladende sugede næringen til selvsikkerheden fra omgivelserne, som om han ligesom en gravehveps sugede alt ud af Eva for at styrke sig selv.