Elisabeth Åsbrink

OG TRÆERNE STÅR STADIG I WIENERWALD

Oversat fra svensk af Morten Andersen

People’sPress

Et barn stod uden for et hus, i en stor by. Det er længe siden. En flod deler byen som et snitsår, men syv broer danner sting og holder tingene sammen, forbinder bakkerne med det flade land og det grønne med udstødningen. Budapest.

Drengen legede på det lille torv uden for huset, hvor han boede. Hans far var på arbejde, hans mor var hjemme i lejligheden, nogle trapper oppe. Han havde ingen søskende, og kammeraterne må have været et andet sted. Han var fem år gammel, og måske kunne han godt lide at være alene.

Så kom en person forbi, standsede op og kiggede på ham. En voksen, der råbte så højt, at drengen straks holdt op med at lege. Selve ordet havde han aldrig hørt før, men forbandelsen, tonefaldet, hadet var ikke til at tage fejl af. Heller ikke blikket. Det var rettet direkte imod ham.

Her laver jeg lige et afbræk.

I et andet land, i en anden by med noget andet vand, nogle andre broer til at holde sammen på tingene som spændebånd, var der et andet barn: en pige. I London.

Hun gik allerede i skole, legede med sine kammerater og havde intriger med sine venner, og hendes højeste ønske var at komme med til drengeskolens årlige bal. Så da hun endelig fik brevet med indbydelsen, blev hun meget lykkelig – måske pralede hun over for vennerne – lige indtil det tidspunkt hvor det gik op for hende, at kortet var håndskrevet; det var en efterligning, en forfalskning. En eller anden (pigen mistænkte en forsmået kammerat for at stå bag) havde haft et ønske om at se hende klæde sig fint på og gå forventningsfuld af sted til ballet, blot for at blive afvist ved døren med et vanærende nej. Pigen græd af vrede og beklagede sig til sin mor.

Moren blev også sur og talte med pigens far; de burde gå til rektoren, så bedrageren kunne blive straffet og pigen kunne få en undskyldning. Men faren lod sig ikke hidse op; han svarede i stedet med et: »Schh«, og et: »Lad det ligge.« Derefter brugte han et ord, som pigen fra da af kom til at afsky og aldrig ville kendes ved. Han sagde: »Nej, sådan gør en [ordet] ikke. Vi løser ikke problemerne ved at skabe nye problemer, vi skaber ikke konflikt. Et strå, der bøjer sig i vinden, knækker ikke.«

Selv om pigen nu er fyldt 80 år, husker hun stadig sin skuffelse. At blive snydt for oprejsning, at stå uden nogen beskytter, at blive identificeret med det der ord – der blev slået en sprække indvendig.

Tilfældet ville, at det var det samme ord (tilsat adjektivet fandens), som den ensomt legende dreng havde fået at høre fra den fremmede. Og eftersom drengen kun var fem år gammel, havde han ikke forstået ordet, men var gået ind gennem porten og op ad trapperne til sin mor og havde spurgt hende:

»Fandens jøde – hvad betyder det?«

Hans mor sagde intet om, at hun havde ladet ham døbe. Hun sagde bare, at der fandtes to slags mennesker: gode og onde, og så blev verden lidt mere begribelig for barnet.

Tilfældet ville, at drengen fra Budapest og pigen fra London mødte hinanden som voksne, genkendte hinandens afgrunde og blev forelskede.

Tilfældet ville, at de senere selv fik et barn og lod hende arve følelsen af fremmedhed – den var der jo til overflod. De lod hende også få del i det der ord, men som om det var en lidelse. »Schh,« sagde de. »Jo færre, der ved det, des bedre,« sagde de. Og senere: »Det er godt, at dine børn fik en ikke-jødisk far, så forsvinder det hurtigere ud af blodet.«

Det er én historie, min.

Mor. Far. Det er, som om I aldrig fandtes.

Og dog eksisterer jeg.

Vi kender ikke hinanden, men hun har læst min bog. Første gang, vi sås, talte vi knap nok sammen. Næste gang mødtes vi over en bid mad og gik senere til koncert. Der, på et sted, der var fremmed for os begge, i et lydrum af forvrængede guitarer og bas, begyndte hun at tale. Det var ikke helt let at høre, hvad hun sagde. Men hun kom tættere og tættere på. Hun bar rundt på noget og forsøgte med sine ord at bygge en bro, så lasten kunne nå frem.

Spørger man hende, hvor hun kommer fra, svarer hun Småland. Ikke desto mindre giver hun mig 500 breve fra Wien.

Til at begynde med ved jeg ikke, om jeg overhovedet vil have dem.

Siden kan jeg ikke tænke på andet.

De ligger i en stor hvid kasse med låg, lavet af stiv karton og købt i IKEA. Netop denne omstændighed synes at være et udslag af skæbnens ironi eller måske – hvis man har hang til psykologiske fortolkninger – at være foranstaltet af hendes underbevidsthed. Måske et resultat af ømhed, eller sort humor.

Otto har sorteret brevene. Siden da har ingen rørt dem, endsige læst dem. Men hun, Ottos datter, ved godt, hvad de indeholder. En omgang gavebånd og en almindelig dobbeltknude adskiller stakkene fra hinanden, adskiller det ene år fra det næste.

Er brevene gamle? Er 70 år lang tid? Eller er det en tidsperiode, der er kortere end et menneskeliv og af lige så tvivlsom værdi?

Nå. I den hvide kasse har de ligget, tætskrevne, i kronologisk orden, et epicenter af sorg.

I årevis havde minderne ligget ubrugte hen. Som om de ventede på, at han skulle tage skridtet indenfor, ind i skyggerne og løvet. Men han havde kigget en anden vej. Tænkt sig væk.

Så fik han pludselig et bundt nøgler i hånden. Der kom et brev, en kuvert med fotografier; dage uden rækkefølge, stunder uden dato, blikke uden ord.

Det var selvfølgelig Mitzi, der havde passet på billederne og gemt dem. Og da det hele var overstået, havde hun lagt den lille kuvert i en større kuvert, skrevet Otto Ullmanns navn udenpå og sendt den til ham i Sverige.

Han havde fået øje på sig selv. Han havde mødt sin fars lyse blik. Han havde set sin barnekrop begravet i sin mors favn.

Der Blade, tyksakken, havde de kaldt Elise på grund af hendes kurver og bløde huld.

Otto og far havde rottet sig sammen, mændene mod moderen, og moret sig på hendes bekostning, så ofte de kunne. Alligevel tog hun sig af dem, når de fik feber, og bekymrede sig, når de havde været for længe ude i kulde eller regn.

Far og mor havde delt Ottos verden imellem sig. De havde fået deres barn sent i livet, og sønnen blev selvsagt et midtpunkt, de slap ham aldrig af syne. Den ængstelige Elise havde set til, at han var sund og rask og havde det godt. Det var hende, der havde sørget for, at livretterne blev tilberedt, at tøjet blev skiftet ud med noget nyt, rent og større, når det var på tide, og at der omhyggeligt blev lagt forbinding på selv den mindste rift. Far derimod havde taget ham med ud, forstørret hans sind og åbnet verden. Operahusets røde fløjl. Bokseringen. Balletstangen. En ren baghånd på tennisbanen. Samtaler langs Donaukanalen om fodbold, Gud og værdien af en god uddannelse. Det var Josef.

På fotografierne fra slutningen af 30’erne så man dem, som de engang havde set ud, i lyset fra dage, der for længst var udslukte. På ét stod nogle mænd med fløjlssorte hatte ved siden af kvinder i lange, ternede kjoler. På et andet sås Josef for foden af et østrigsk bjerg og Elise med hvide sokker i lave, flade sko om sommeren.

Var det sådan, de fremtrådte, når Otto drømte om dem om natten? Var de stadig store forældreskikkelser, selv om han havde vokset sig større end dem for længe siden. Var de stadig 45 år gamle, selv om de var døde? Var de stadig nærværende med deres kærlighed?

Josef må have været vant til altid at have kamera med. Måske var det derfor, de sjældent poserede, men i stedet blev afbildet i hverdagssituationer, under gåturene, på fortovene, i parkerne. Gade efter gade blev tilbagelagt, mens fotografierne blev taget – snapshots, emmende af sommer. Varmen var synlig i deres ansigter, som en trykken for panden, i Elises luftige kjoler. Otto i Lederhosen, med tøjkanin i hånden eller skoletasken på ryggen. Otto med tante Minas foxterrier, der altid var i snor. Otto, som kom kørende på sit løbehjul. Elise på ferie, i en skyggefuld have på landet eller i et varmt hav, med blikket rettet mod stranden. Turde hun dykke ned under vandet?

Josef så fornøjet ud på alle billederne. Han fik kollegaen ved siden af sig til at grine, det fremgik af blikket, at Josef lige havde sagt noget sjovt. Han holdt sin søn i favnen, han legede og snakkede, som om han ikke vidste noget bedre end livet med sin tykke kone og deres lille Otto.

Erindringsbilleder. Idealbilleder. En påkaldelse af afsatte magter.

Wien er byen midt i Europa, hvor de engang gik rundt med paraply for at beskytte sig mod solen, hvor de fodrede duerne i parken, spillede bold, fik sig en is og levede deres familieliv.

Ottos far, Josef, blev sandsynligvis født i Wien. Hans forældre var flyttet dertil fra byen Iglau, som engang lå inden for grænserne af dobbeltmonarkiet Østrig-Ungarn.

Josef havde tre brødre og en søster. Den kvinde, der fødte ham, er ét af mange tørt knitrende blade i et slægtstræ, hvor selv stammen er borte og kun skyggen er tilbage.

Jeg ved, at Josef ønskede at være glad. Men om det betyder, at han virkelig kendte til glæde, er ikke sikkert. Og jeg kan konstatere, at han syntes, det var sjovt at formulere sig i lange, indviklede sætninger med mange på hinanden følgende bisætninger. Han nød at være med ved forskellige sportskonkurrencer, hvor entusiastiske idrætsfolk tørnede sammen, i fodbold, tennis eller atletik. Josef havde et godt øje for de små forandringer, en træner kunne tilføre en løbers skridtlængde og armføringsteknik. Som sportsmand var han sikkert ikke dygtig nok til selv at blive professionel, men han var godt nok inde i tingene til, at han kunne analysere bevægelserne hos elleve spillere med en bold, sådan at det svageste led i kæden blev synligt for selv den jævnt interesserede tilskuer, som derved fik et tilstrækkeligt indblik i spillet til at kunne drage sine egne konklusioner om kampens udfald. Josef kunne godt lide at skrive. Han blev sportsjournalist.

Man kan ikke vide det med sikkerhed, men han arvede sandsynligvis nogle indsigter, som naturligvis godt kan formuleres – selv om de formentlig blev overleveret til ham uden ord:

Kundskaber kan ingen tage fra dig. Selv dette skal nok gå over før eller siden. Et strå, der bøjer sig i vinden, knækker ikke.

130 år efter at Josef Ullmann blev født – på et tidspunkt, hvor han for længst er blevet slået ihjel – udtaler jeg hans navn.

Elise Kollmann kom til Wien fra Mähren. Ganske ligesom Josef var hun født i Østrig-Ungarn, men ved afslutningen på Første Verdenskrig befandt hun sig pludselig i Tjekkoslovakiet, uden at hun nogensinde var flyttet. Hendes hår var brunt, bølgende og tykt.

Måske forlod hun forældrenes hjem i Brno sammen med søstrene, Margarethe og Adolfine, der ligesom hende selv var kraftige kvinder med mørke øjne. De foretrak at bruge kælenavne frem for deres givne, officielle navne. Følgelig blev Elise forkortet til Lisl, Margarethe blev til Grete, og Adolfine blev til Nuny.

Da de først lærte Josef at kende, kaldte de ham Pepi. De fire omgikkes hinanden, blev venner. Og på et eller andet tidspunkt, det er uvist hvornår, giftede Lisl sig med den to år yngre Pepi og skiftede efternavn fra Kollmann til Ullmann.

Syntes hun om idræt? I hvert fald brød hun sig ikke om at skrive, mente ikke hun kunne finde ud af det. Alligevel endte hun senere med at kaste sig ud i det, så godt hun kunne, tvunget af omstændighederne.

Da Lisl var 34 år gammel og Pepi 32, fik de deres eneste barn. Den 20. juli 1925.

De vuggede deres søn, Otto, med de samme forhåbninger og ønsker, som forældre altid har haft. De gav ham kælenavne (Gulddrengen, Wuzi, Mucki pucki), de håbede, at slægtens grimme næse ikke ville manifestere sig, men at sprogbegavelse, musikalitet og boldfornemmelse til gengæld ville. De ønskede, at drengen skulle blive både følsom og rationelt tænkende, lod ham både danse ballet og gå til boksning og håbede på, at både nedarvede og tilegnede egenskaber ville bære rigelig og ufordærvet frugt.

Han blev en spinkel dreng med en tyk, mørk manke, hurtig i både krop og tanke. Om sommeren lod de barberen klippe hans hår helt kort, så hans uregelmæssige træk og mørke øjne trådte frem. Lisl og Pepi så ham som det smukkeste af alle børn. Deres eneste.

Måske syntes Lisl, at hun var for gammel efter at være fyldt 35, eller måske ønskede de bare så brændende at få en søn, at de ikke ville have flere børn, da de havde fået deres Otto?

I hvert fald voksede han op uden søskende, uden at skulle kappes med andet end sit eget behov for at være bedst. Og ligesom så mange andre selvfølgeligheder behøvede det aldrig blive sagt, at intet andet var godt nok. Pepi, Otto og Lisl – de tre var uadskillelige dele af hinanden. Og de ønskede intet andet.

Han blev naturligvis forkælet.

Som havde han to mødre, blev Otto passet og plejet af skiftevis Lisl og hushjælpen Mitzi. Mostrene Nuny og Grete kappedes både med hinanden og hans faster om at give ham søde sager og gaver til gengæld for kram eller alt for våde kys, mens Pepi og onkel Paul førte lange samtaler med ham om musik, politik og sport.

Otto blev viljestærk og vant til, at hans synspunkter vejede tungt. Gik tingene ikke efter hans hoved, blev han vred, men han havde let ved at blive glad igen. Oftest fik han jo alligevel sin vilje.

På den måde voksede han op og blev et kærligt og egenrådigt barn, nem at give gaver, fordi han altid fik så mange, men også utålmodig og rastløs.

Ganske vist indprentede de ham værdien af gode manerer og en god uddannelse, men Ottos belevne væremåde og evne til at konversere skyldtes mest af alt, at hans familie bestod af en samling midaldrende, avislæsende litteratur- og operaelskere – voksne mennesker, der altid grinede af hans morsomheder, der lod ham bokse, når han var i ét humør, og spille fodbold, når han var i en andet; der lod ham bestemme, fordi det gjorde dem glade, og fordi de satte ham højere end alt andet. Det gjaldt også den søde, hengivne Mitzi.

Man kan som sagt ikke vide det med sikkerhed.

Men alligevel vil jeg vove at slå fast, at Elise – en kvinde, jeg aldrig har mødt – elskede sit barn. Og bortset fra at Otto gerne skulle studere, tjene penge, være populær blandt drengene og siden pigerne, blive en god søn, der talte med sin mor om livets sorger og glæder og tog sig tid til at spørge til hendes velbefindende og lytte til hendes råd – bortset fra alt dette ønskede hun især én eneste ting (et mere hovmodigt ønske skal man lede længe efter): Hun ville, at Otto skulle blive lykkelig.

Sporvognen inde fra bymidten standsede ved Radetzkyplatz og fortsatte så hen ad skinnerne langs Löwengasse. Der kørte den først forbi en skole, så kirken og derefter bageren, skomageren og mælkehøkeren.

Ottos kvarter var ikke grimt, men heller ikke pænt. Det var ikke som den herskabelige Praterstrasse, hvor alle søndagsflanerede arm i arm, jøder og kristne blandt hinanden. Men det var heller ikke som Taborstrasse, hvor restauranterne lå side om side, med deres sorte kaffe, aviser og skakspil. Löwengasse var hverken gyde eller hovedgade, hverken mål eller mening. De af byens fugle, som landede på sporvognens luftkabler, sad der som ved et tilfælde, og menneskerne på fortovene var altid på vej videre, enten hjem eller væk. Ingen søgte derhen for gadens egen skyld.

I begyndelsen af 1600-tallet var bydelen Leopoldstadt stadig blot en bar mark i udkanten af Wien. Folk, der af en eller anden grund skulle derhen, tænkte på stedet som heden uden træer – sådan kaldte man området – og det var der, kejser Ferdinand 2. sendte byens jøder hen.

Trækker man fingeren hen over et kort langs de nu tæt bebyggede gader Kleine Pfarrgasse, Grosse Schiffgasse, Krummbaumgasse, Kermelitergasse og Taborstrasse, tegner der sig et afgrænset område. Der kunne de bage deres usyrede brød og holde deres markeder. Jøderne. En hede uden træer.

På det tidspunkt, hvor Otto blev født, ansås Leopoldstadt stadig for at være en jødisk bydel, selv om den hovedsagelig var beboet af kristne. Nogle gange fulgte folk deres trosretning, andre gange bevægede de sig den modsatte vej.

Löwengasse nummer 49 var en enkel bygning uden udsmykning. Huset overfor havde prangende jugendguirlander i brunrøde farver, og dét på hjørnet var flødefarvet og pyntet med guldklokke og balkoner, som en perlehalskæde. Og midt i lå så nummer 49, med en slagterforretning i porten. Otto boede i lejlighed nummer 15 sammen med Lisl, Pepi og moster Grete – samt hushjælpen Mitzi, der som ung pige var flyttet ind til dem ude fra landet. De levede deres liv og drømte deres drømme i denne fireværelses lejlighed, to blokke neden for Donaukanalen. I Østrig. Ikke inden for det tyske riges grænser, ikke endnu. Indtil videre gik Otto i skole, og Pepi passede sit arbejde som sportsredaktør på avisen Wiener Tag. Efter en dag på jobbet kunne han som regel stå op og sove i sporvognen, men han vågnede altid lige tidsnok til at stige af. Hans løn rakte til en bekvem tilværelse, til aftener i operaen og lørdage på fodboldtribunen, til middagsselskaber med smørcremekager til dessert og en ordentlig løn til Mitzi.

Om søndagen pakkede de ofte kurvene og tog sporvognen ud til Wienerwald, hvor de vandrede rundt på stierne og skråningerne sammen med moster Nuny og hendes mand, Paul. De havde fodbolden med sig, så de kunne spille, når de fandt et åbent område. Hvis det var varmt, løb Otto rundt i bar overkrop. Senere satte de sig i skyggen af det grønne, læste bøger eller planlagde deres årlige ophold i Bad Ischl. De snakkede om forskellige sportsstjerners skader og resultater, de tog et pusterum fra hverdagens pligter og rutiner – kort sagt, de nød at slappe af sammen i solstrejf og susende løv, alt sammen under træerne i Wienerwald.

Alle de voksne i familien glædede sig over, at Otto ikke alene var intelligent og musikalsk, men også havde en åbenbar fornemmelse for sprog. Pepi bad Paul om at give ham privattimer i græsk grammatik, latin og engelsk. I betragtning af drengens intelligens var læge eller jurist måske den rette profession for ham?

Det er ikke svært at se dem for sig. Når de var ude at gå, holdt mor Lisl Otto i hånden, så længe han tillod det. Far Josef var et hoved højere end sin hustru, med en bastant kropsbygning og tydelige tegn på begyndende skaldethed. Han gik gerne rundt med hænderne i lommerne, og hans vide busker sluttede lige under knæet, hvor han stoppede dem ned i strømperne. På tennisbanen klædte han sig naturligvis i hvidt.

Og Otto. I små jakker – en mørkeblå med dobbelt revers, en blåog hvidstribet med dobbelt revers, næsten altid i korte bukser. Han var jo kun et barn.

Det er selvfølgelig muligt at lede efter et udgangspunkt.

Man kan bruge et helt liv på at afsøge tiden for tegn, som om den kunne visiteres. Man kan forsøge at ordne den kronologisk, blotlægge det indbyrdes forhold mellem et vist antal afgørende hændelser. Såsom den første gang. Eller den sidste. Den tredje dronning, den fjerde forordning, den femte sandhed. Det bliver alt sammen et forsøg på at skabe orden dér, hvor ingen orden findes, og så kan det ene årstal være lige så godt som det andet.

Som for eksempel 1926. Otto Ullmann var et spædbarn med brune, mandelformede øjne. Han kunne godt lide at gynge på fars og mors knæ hjemme i deres fireværelses lejlighed i Wien.

Ved forårstid det år blev Ingvar Kamprad født på Hvide Kors’ fødselsstiftelse i Pjätteryd sogn. Også han var sine forældres første barn. Også hans historie begynder, ligesom det gælder for alle mennesker, lang tid forinden. Man kan lige så godt gå næsten hundrede år tilbage i tiden, til Radonitz i Böhmen.

Fanny var lille og spinkel, med fine træk. Hendes mand, Achim, var fire år ældre, højere, mere blond og kraftigere. Ingvar har arvet sin farfars træk omkring panden og øjenbrynene.

Der må have været rigelig skam, og Fanny må være blevet født direkte ind i den. Hendes egen mor. Hendes unge mor og en gift mand.

Sådan blev Fanny til, uden for ægteskab, uden for familie, på den forkerte side af grænsen. Den gifte mand slap fri, efterlod en betydelig sum penge bag sig som undskyldning, og så var Fannys mor og hendes uægte barn alene.

For pengene købte de en kro, og der voksede Fanny op. Hun serverede, gjorde rent og hjalp til. Hun fik en ny far og tog hans navn. Skammen var der dog stadig, som et lag hud uden på huden, et lag skidt uden på det skrubbede.

En dag trådte Achim ind på kroen. Eller måske kom han snarere bragende derind: temperamentsfuld. Stort skænderi med familien på slottet. Hans fremtidsplaner harmonerede ikke med deres forestillinger og krav. Han ville være ude i skoven med sine bedste venner, hundene. Han ville bevæge sig frit, vende ryggen til papirnusseriet og familietraditionerne. Uacceptabelt med hans saksiske godsejerbaggrund, uacceptabelt. Han forsøgte at slippe væk fra det hele ved at gå ind på landevejskroen, og der stod Fanny, med et blik, der kunne trænge igennem det meste.

Sådan lyder i hvert fald slægtsmindet, som er genfortalt gang på gang: to stolte mennesker uden noget at være stolte af. De forelskede sig.

Kort efter stod de sammen i herr Schmidts atelier. På en neutral baggrund.

Nygifte? Han havde en stor hånd om hendes smalle liv. Hun, snøret sammen i lys kjole med kniplinger, drejet ind mod ham, som om det blæste, og han gav læ. Fanny og Achim. Selv om det nok nærmere var den anden vej rundt.

Og nej, hun blev ikke accepteret af hans familie.

Med to små sønner besluttede de sig for at emigrere. Et nyt land, et nyt liv, egne jagtmarker til ham og hans elskede hunde. 1800-tallet var halvvejs overstået, og Achim købte fast ejendom: 54.000 rigsdaler for skov, kreaturer, afgrøder og et lager af rug. Hvorfor de forlod Böhmen, spiller ikke længere nogen rolle. Elmtaryd hed gården, som nu var deres. Jorden var stenet, men frugtbar, skoven både stor og smuk.

Egentlig er intet af det her nyt, men det er heller ikke udpræget gammelt. Mennesker krydser grænser, søger nyt liv. Bevæggrundene kan variere, men er forbavsende nok ofte ens. Som det gælder for de fleste indvandrere, var Fannys og Achims nye liv forbundet med hårdt arbejde, måske mødte de modstand fra de fremmede omgivelser, de havde nok troet, at flere talte tysk, måske var de mere vant til at læne sig op ad stærke forældres råd, end de havde gjort sig klart, og måske resulterede det i en dårlig økonomi. Hvad end årsagerne var, endte Achim i hvert fald med først at skyde sine to jagthunde og derefter sig selv. Tilbage var Fanny, den spinkle, men viljestærke, med sønnerne og en endnu ufødt datter.

Hun giftede sig aldrig igen. Fjendtligt indstillede naboer flyttede markskellet og formindskede hendes mark, indtil hun ikke havde andet valg end at fornedre sig og bede sin tyske svigermor om hjælp. Men det lønnede sig. Svigermoderen råbte og skreg ad folkene på landmålerkontoret og fik naboerne til at rykke tilbage.

Det svenske sprog lærte Fanny aldrig, men præsten i kirkebyen talte tysk og hjalp hende gerne. Så Fanny styrede tingene selv og stod for gården, indtil den ældste søn fyldte 25. Fra den dag var gården og ansvaret hans.

Fanny Kamprad. Hendes søn Feodor. Og senere Feodors søn, Ingvar. Ledere alle tre. En kæde af navne, der repræsenterede viljestyrke og beundring af viljestyrke, og som førte den tanke videre til hver ny generation.

Farmor Fanny var den person, som Ingvar kom til at beundre mest. Mere end Feodor. Endda også mere end onkel Hitler.

Men betyder det, at det hele var hendes skyld?

Älmhult, 2010.

Bordet mellem os er rundt og blankt. Vi står med hver vores kop automatkaffe. De hvide plastikkrus er så tynde, at det er nødvendigt med to på grund af varmen. Hvor ødselt, spøger vi ved automaten: to krus til én kop kaffe. I Småland.

Bagefter sætter vi os. Ingvars assistent er med. Det går fint med at optage samtalen. Det går fint med spørgsmålene. Det hele går fint, der hersker en behagelig stemning af åbenhed og fælles forståelse. Først bagefter spørger jeg mig selv, hvad det egentlig var, der gik så fint.

ELISABETH: Da de her skriverier begyndte at dukke op – var det på det tidspunkt, du opsøgte Otto – eller hvordan var det?

INGVAR: Ja, da gik jeg bodsgang hos mit eget personale med et brev, som blev trykt i vores lille personaleavis. Der sagde jeg, at jeg havde fejlet. Det er en katastrofe. Jeg fortryder bittert, at jeg har haft de holdninger. Jeg kan ikke rigtig huske den præcise ordlyd, men jeg bad om tilgivelse. Og som svar fik jeg et brev, hvor der stod: »Vi tilgiver dig gerne, Ingvar« og: »Du betyder alt for os.« Og så var det underskrevet af flere hundrede medarbejdere (…)

Jeg skrev også til mine venner og gav dem en kopi af min skrivelse, men jeg kan ikke huske, om jeg sendte … Alting var jo så pokkers ømtåleligt på det tidspunkt. (…)

Du må forstå, at jeg kontaktede måske femogtyve mennesker per telefon og skrev til hundrede andre bekendte og vedlagde det, jeg havde sagt til personalet, og det svar, jeg havde fået af personalet. (…)

ELISABETH: Men du mener ikke, at du ringede til ham personligt?

INGVAR: Nej. Nej.

ELISABETH: Og bad om tilgivelse?

INGVAR: Nej, for det ville jo for eksempel have krævet, at jeg havde hans adresse. Og det havde jeg jo ikke.

ELISABETH: Eller telefonnummer?

INGVAR: Nej. [sukker]. Jeg kan ikke svare på det her lige nu. Du mener, at jeg skulle have fået telefonnummeret af Karin og ringet ham op. Men det mener jeg ikke.

ELISABETH: At du skulle have kontaktet ham … Det virker da ikke som en umulighed?

INGVAR: Nej, nej, overhovedet ikke! (…) Men gjorde jeg det? Jeg kan virkelig ikke sige det. Havde jeg haft hans telefonnummer, er det meget sandsynligt, at jeg havde ringet. Havde jeg hans telefonnummer?

Hvis Otto havde været i live i dag, kunne jeg have spurgt ham, om han så den svenske film Petterson & Bendel i sin barndoms Wien. Men han ville sikkert have svaret nej. Godt nok elskede han at se film i biografen, men det skulle være spændende historier, som udspillede sig i bjergene, gerne i Alperne. At hans veluddannede forældre skulle have taget ham med ind at se den svenske film virker heller ikke sandsynligt. Især ikke når man tænker på, hvad der gik for sig i Berlin.

Ham Bendel er en listig djævel og Petterson en elegant fyr. De mødes som arbejdsløse og finder så forskellige måder at ernære sig på – alt lige fra at sælge violer til at overtage en lille virksomhed. Josef Bendel finder tilfældigvis ud af, at firmaet snart vil gå konkurs, men siger intet til sin kompagnon. I stedet sælger han hurtigt sin andel og stikker af. Tilbage står Kalle Petterson, med en gravid kone, men uden penge og virksomhed. Da bogen udkom, blev den en bestseller.

Filmen Petterson & Bendel havde urpremiere den 21. august i Palladium i Stockholm og i Røde Mølle i Örebro. Året var 1933, barnet Otto fra Wien var otte år gammel og barnet Ingvar fra Småland kun syv. Avisen Social-Demokraten skrev:

Og hvordan skulle man præcist kunne beskrive en løjerlig person som Bendel, denne feje lille halvjøde med de katteagtige bevægelser, det strålende forretningstalent, den utrolige nærighed og den udsøgte frækhed, som trods alt ikke er usympatisk. Han er værd at studere med øjnene, ørerne og alle de andre sanser. Han er ikke en romanfigur, men en lyslevende inkarnation af sin race.

I den liberale Stockholms-Tidningen var tonen mindre entusiastisk:

Bendel er den eneste teaterfigur. En jøde mast ind i et svensk miljø. Han er sprængstoffet, den sorte slyngel. Han er den centrale figur, han skal naturligvis være en beskidt, krølhåret, krybende jødebengel, en variant over den måde, hvorpå Hitlers humoristiske presse fremstiller Israels folk for at ridse kontrasterne op.

Men filmen blev en succes, blev vist i udlandet, hyldet i Danmark, anmeldt i New York Times.

Man kan standse tiden et andet sted, ønske sig væk, udelade 1933 af historien. Man kan spørge sig selv, hvorfor man overhovedet skal bekymre sig om det. Men svaret er: Fordi filmen fik et langt liv. Fordi den blev vist i Berlin to år senere. Derfor. Og da var den menneskelige varme blandt de tyske biografgængere fordampet og kun det tørre had tilbage.

Social-Demokratens læsere blev indviet i begivenhederne:

Der har i den seneste tid (…) været relativt stille om antisemitismen i Tyskland. Jødeforfølgelsen har antaget mere eller mindre private former. Fra og med i mandags har denne forfølgelse dog igen taget form af almene pogromer, og anledningen hertil er – desværre – blevet den svenske film Petterson & Bendel (…).

Det hele begyndte med, at nogle jøder blev bortvist fra den biograf, hvor Petterson & Bendel blev vist. Siden blev folk med jødisk udseende passet op ude på gaden og udsat for alle mulige ubehageligheder. Under skrig og skrål fra hobens side blev de drevet ned ad gaden.

I flere caféer trængte »massen« ind og gelejdede ublidt folk udenfor, hvis de kunne mistænkes for at være jøder. Flere vinduesruder er blevet knust. I et gadehjørne blev en issælger udsat for grov mishandling.

Hvad angår dagens tre visninger af Petterson & Bendel, så forløb de fuldstændig fredeligt. På parkettet så man et stort antal uniformerede SA-mænd, der demonstrativt applauderede filmen.

Splittelse og dobbelte dagsordener. Én del af den svenske tidsånd producerede og hyldede en jødehadende film, mens en anden begræd det beundrede Tysklands skæbne under nazismens indtog. Som i denne leder fra Dagens Nyheter:

At det er en svensk film, der har fremprovokeret disse pogromer, er pinligt og ubehageligt for Sverige. (…)

Der er rapporteret om et par tilfælde, hvor jøder og ikke-jøder har fået forbud mod at gifte sig. I Breslau er seks jøder og seks ikke-jødiske kvinder blevet sendt i koncentrationslejr som følge af »raceskænding« – helt i tråd med det nazistiske forbud mod raceskænding, som dikterer, at en mand og en kvinde af jødisk og ikke-jødisk race end ikke må vise sig sammen.

Sager som disse rapporterer den tyske presse selv om. Hvad den ikke rapporterer om, er den rædselsfulde tortur, der finder sted på daglig basis, ondskabsfuldhederne, hævnakterne, udsultningen – alt sammen i det ædle tyske blods navn. At tale om »forståelse« for nazismen og besynge dens nationalitetsfremmende kræfter, dens moralske indhold os så videre, så længe den slags pågår og prises i fuld overensstemmelse med nationalsocialismens såkaldte idéindhold, er at stikke sig blår i øjnene og lade sig forblinde af illusioner. Et sådant brutalitetens regime kan aldrig og vil aldrig blive accepteret af civiliserede mennesker – hverken i eller uden for Tyskland.

Lederen er usigneret, men skribenten kommenterede tydeligvis en igangværende debat om nationalsocialismens fordele og ulemper. Hans, eller hendes, sidste sætning er fuld af tillid til datidens højt udviklede europæiske civilisation. Desværre skulle denne tillid vise sig overdreven. Blot få måneder senere indførte regimet i Tyskland den samling love, som fik navn efter den by, hvor de blev bekendtgjort, Nürnberg.

Foran et opbud af udenlandske diplomater og pressefolk kundgjorde Adolf Hitler den 15. september 1935 to af de i alt fire love, som nazisterne indførte i deres tid ved magten for at beskytte det tyske blod og den tyske ære.

Frem til dette tidspunkt havde mennesker, der blev defineret som jøder, levet under nogle andre vilkår end resten af befolkningen. Deres muligheder for at studere på universitetet var begrænsede, deres andel i læge- og juriststanden var reguleret af kvoter, de var blevet fyret fra det tyske militær og havde fået forbud mod at optræde på scener eller medvirke i filmindspilninger. Nu mistede de deres borgerrettigheder.

Lovene var blevet skrevet i al hast gennem nogle søvnløse døgn midt i september. Planlægningen havde været dårlig, man var løbet tør for papir, så nazisterne havde været tvunget til at ty til nogle menukort for at tage notater. Derfor var det heller ikke så mærkeligt, at lovteksten blev ufuldstændig og svær at implementere de første måneder. Man havde glemt at definere, hvem der var hel eller halv jøde, og hvem der blot havde et glimt af noget jødisk i øjnene. At skelne den ene fra den anden er sværere, end man tror.

Men allerede i november havde lovgiverne fået tænkt tingene igennem og bragt orden i den menneskelige uorden, som forelskelse og seksuel tiltrækningskraft gav anledning til. Der blev tegnet skemaer. Der blev trukket linjer. Og så var Nürnberglovene pludselig krystalklare regelsæt, som enhver pligttro tjenestemand kunne følge.

Hjemme hos Otto, Elise og Josef på Löwengasse nummer 49 var kastanjetræet i gården begyndt at blive grønt. Det var et spørgsmål om uger, før træets blomster ville tænde deres hvide lys.

Selv om stemningen i byen var urolig og der konstant opstod nye rygter om folk, der blev arresteret, og tropper, der samlede sig ved grænsen, gik dagene slag i slag, som de altid havde gjort. Fra dagligstuen kunne man se ned på gaden, hvor sporvognen kom skramlende med sin last af mennesker. Om morgenen kom Milos og Georg forbi og stod og hang ved porten, indtil Otto kom ned, så de kunne følges til skole. Moster Grete rumsterede rundt og sang inde på sit værelse, Pepi var morgentræt og blev liggende i sengen så længe som muligt, og Elise gik af sted med Mitzi for at finde varer til dagens måltider. Det var så tilvant en tilværelse, at den var blevet usynlig – i rum, der lugtede hjemligt af deres ånde, af støvet på boghylderne, af de daglige avisers tryksværte og af Pepis barbervand. Hjemmehygge. Dage uden noget særligt, hvor der ikke skete noget ud over det sædvanlige, intet bemærkelsesværdigt. Hverdage. Af den slags, man først savner, når de er væk.

Den 12. marts 1938 besatte nazisterne Østrig og kaldte det Anschluss, tilslutningen. Mange jublede. Führer’en tog straks på rundrejse i sit fødeland. Tre dage senere befandt han sig midt i Wien, nærmere bestemt på Hofburg-paladsets balkon, klædt i uniform. De hundredtusindvis af mennesker, som stod ude på pladsen, fik både ham og solen i øjnene. De rakte hænderne op som for at hilse og kunne på den måde skærme blikket.

Führer’en stod ved Heldenplatz, heltenes plads, og erklærede Østrig for en del af det stortyske rige. Af og til blev han afbrudt af jubelråb eller klapsalver. Under en pause i talen råbte menneskemængden – stadig med hævede arme – taktfast hans navn i kor. Hitler. Hitler. Hitler.

Det var den 15. marts. Solen skinnede stærkt og udviskede det grå, det almindelige, alt det midtimellem, det, der var både og. Grænsen mellem lys og mørke blev trukket skarpt op. Hvor end man kiggede hen, blafrede vimpler og flag, og folk viste tænder, når de lo. Det var den dag, Wiener Tags sportsredaktør, Josef Ullmann, fik sparket, fordi han var jøde.

Den, som læste Dagens Nyheter i Sverige dagen efter, fik følgende at vide.

»En af Wiens største handelsgader, Kärntnerstrasse, var onsdag skueplads for antisemitiske optrin, der vakte minder om scenerne på Kurfürstendamm i Berlin i 1935. Civilklædte unge mænd med hagekorsarmbind drog gennem gaderne og råbte ’Død over jøderne!’ I de jødiske næringsdrivendes butiksruder blev der med brun farve malet ordet ’Jøde’. Om aftenen var der voldsom trængsel i Kärntnerstrasse. Politiet forholder sig passivt til demonstrationerne.«

I Social-Demokraten kunne man læse om »rædselsregimet, som raser i Østrig« og »selvmordsepidemi, massearrestationer«.

Så dukkede Hermann Göring op, og fjorten dage efter Østrigs tilslutning til Tyskland gjorde han det klart for alle, der endnu havde været i tvivl, hvad der var i vente.

»Jeg bliver nødt til at stile et alvorsord til byen Wien og dens indbyggere. Wien kan ikke retmæssigt kaldes for en tysk by. Så længe her bor 300.000 jøder, er det ikke en tysk by. Wien skal spille en vigtig tysk rolle inden for både den kulturelle verden og den økonomiske. I ingen af de verdener kan vi bruge jøderne til noget.«

Gennem forskellige systematiske tiltag skulle Wien gøres jødefrit inden for fire år.

I Sverige rapporterede pressen fortsat om hændelserne, intet blev holdt hemmeligt, alt foregik i det åbne. Hen mod sommeren kunne Social-Demokraten berette, at »Østrigs jøder udryddes brutalt.«

Det kristne dagblad Svenska Morgonbladet skrev om sagen den 22. juni.

»Fem millioner jøder trues af katastrofe.« Artiklen på første side lægger ud med at konstatere, at hvis ikke de demokratiske stater går sammen om at finde en løsning på jødespørgsmålet, så står fem millioner europæiske jøder over for katastrofe og undergang. En pastor Birger Pernow, vicepræsident for den internationale Israelsmission, afslører, at der foreligger planer om et internationalt møde i Evian, og at man vil forsøge at påvirke den britiske regering til at tage hånd om jødeproblemet.

Det gik dog ikke så godt i Evian den følgende måned. Intet blev vedtaget, og ingen af de demokratiske europæiske stater ville forpligte sig til at tage imod flygtninge. Truslen om undergang bestod, ja, den var blevet konsolideret. Men pastor Pernow skulle snart komme til at krydse den trettenårige Ottos livsbane, bryde ind i fortællingen om ham.

Snart.

Rhinen, Elben, Oder, Weser, Main og Donau. Langs deres bredder var det nu ikke blot forbudt at bade, men også at græde. Østrig var blevet en del af det stortyske rige. I maj blev racelovene indført.

Børnene havde måttet rejse sig midt i timerne på ordre fra dem, der pludselig åbnede døren til klasseværelset og trådte ind. Ikke alle børnene, kun dem, der var defineret som jødiske. Uden et ord, uden blyant, papir eller bog måtte de forlade det hele og gå, uden at nogen sagde noget som helst, der gav dem grund til at håbe, at de kunne komme tilbage senere. Derefter tilbragte de dagene derhjemme. Menigheden måtte oprette særlige skoler, hvor bortviste lærere underviste udelukkede børn, og på den måde blev de provisoriske lokaler til undtagelsessteder, mellemrum, hvor de, der ikke kunne vise sig andre steder, forsamlede sig, som utilpassede. På vej hen til de overfyldte klasseværelser kiggede børnene nogle gange på hinanden, som om de aldrig havde mødtes før, og tænkte – jøde? Derhjemme betragtede de deres spejlbillede og stillede det samme spørgsmål.

Alle lærte at udtale ordet affidavit, et visum blev mere eftertragtet end smør.

Mutti blev ofte vred, når far stod på mål i døråbningen og Otti skød skævt, sådan at bolden var lige ved at ramme bordlampen. Jøder havde ikke adgang til parkerne.

Tanken om at forlade landet var ikke indlysende. Pepi var ikke alene født i Østrig, stolt over sit land og glad for sin by; han havde også kæmpet for nationen. Han var 21 år gammel, da den første store krig brød ud, og siden da havde han båret den med sig i rygraden, i form af granatsplinter.

Pepi havde gjort, hvad landet havde bedt ham om. Kunne det virkelig passe, at dette land – hans land – nu ville ham noget ondt? Selv dette måtte gå over.

Men med magtskiftet i marts blev forfølgelsen af dem, der kunne klassificeres som jøder, en integreret del af gældende lov og ret, og de, der ikke hidtil havde fattet, hvad Nazityskland gik ud på, indså det efter Anschluss. Overalt dannede der sig køer uden for konsulater og ambassader.

Ventetid, trængsel. De få, der fik mulighed for at rejse.

Seks uger efter Anschluss indførte den svenske regering visumtvang for østrigske statsborgere, så de ikke uden videre kunne komme ind i Sverige. Tyskere behøvede ikke visum, men for østrigere blev det nødvendigt.

Uden at der blev lagt skjul på det, blev mennesker, der var klassificeret som jøder, opfattet som ikke-ønskværdige indvandrere, og det svenske visumkrav fungerede som en beskyttelse og en forhindring. Men initiativet passede ikke tyskerne, der ønskede at tømme Stortyskland for såkaldte ikke-ariere. Som var Europa et brætspil, fra hvilket visse brikker skulle slås ud, besluttede Tyskland derfor ganske enkelt at afskaffe de østrigske pas og erstatte dem med tyske, sådan at de uønskede lettere kunne forlade landet.

Trækket virkede. Allerede den 8. august kunne den svenske konsul i Wien rapportere om flere besøg fra jøder, der ville høre, om de kunne rejse ind i Sverige med deres nye tyske pas, og han kunne jo ikke lyve og afvise det. Meddelelsen vakte bekymring hos regeringens afdeling for udlændingeanliggender, udlændingekontoret:

De hundredvis af mennesker, der efter prøvelse allerede er blevet nægtet indrejsevisum, såvel som alle andre, der kan opnå udrejsetilladelse, vil, når de får tyske pas, være berettigede til at rejse til Sverige – og til at opholde sig her i tre måneder.

De ansvarlige i den svenske regering var godt klar over, at hvis flygtningene først kom ind i landet, så gik det ikke at sende dem retur til Tyskland. Generaldirektøren for Den Kongelige Socialstyrelse, Sigfrid Hansson, analyserede situationen:

Dermed bortfalder det værn mod ikke-ønskværdig indvandring fra Østrig, som den i nogen tid gældende visumtvang i henseende til »østrigske pas« har udgjort. I betragtning af dette og med tanke på dels det store antal ansøgninger om visum til mere permanent ophold i vort land, som vi på det seneste har modtaget fra Østrig, og dels det forhold, at »ikke-ariere«, der forlader Østrig, i vid udstrækning synes at ville blive gjort til genstand for repressalier, hvis de vender tilbage til hjemlandet, falder det naturligt at spørge, om ikke det fra svensk side er nødvendigt at træffe nogle foranstaltninger med henblik på at dæmme op for ukontrolleret indvandring.

Sverige ville under ingen omstændigheder have dem ind. I den situation var der tre muligheder.

At beholde det eksisterende system og sparke de forfulgte ud efter tre måneder.

At forøge kontrollen af hvert enkelt individ, sådan at man allerede ved grænsen kunne udelukke nogle af de ikke-ønskværdige.

Eller at indføre visumtvang for tyske pas.

Ingen af disse strategier var lette at gennemføre. Men kontorchef Magnus Hallenborg fra udlændingekontoret lagde hovedet i blød, skrev et memorandum og åbnede op for en fjerde mulighed. »Det bedste ville være, om man kunne påregne medvirken fra tysk side.«

En betragtning, der i sidste ende ledte frem til bogstavet J.

Da det kom den svenske regering for øre, at jøder nu blev smidt ud af deres lejeboliger, fik lænset deres bankkonti og blev berøvet for smykker og andre ejendele, at arbejdsløsheden blev ledsaget af hjemløshed, og at oplandets fordrevne var begyndt at samle sig i Wien, tog uroen til. Flygtningeinvasion. Jødeproblem. I Sverige.

Kontorchef Hallenborg hentede inspiration og vejledning i Schweiz, som havde den samme indstilling til flygtninge af jødisk afstamning som Sverige (det vil sige modvilje). I Schweiz havde man indledt forhandlinger med Tyskland, og den svenske regering fulgte nøje med i udviklingen. Schweiz truede med at indføre visumtvang for alle med tysk pas for at tvinge Tyskland til at tage ansvar for den flygtningestrøm, som hadet fremkaldte. Spørgsmålet var nu, hvordan Nazityskland ville reagere.

I Wien gik Pepi rundt derhjemme, uden arbejde, men med tid til at tænke.

Også dette skulle nok gå over.

Ordene havde altid fulgt ham. De var gået i arv fra én generation til den næste gennem århundreder, sådan at de til stadighed kunne genbruges i nye situationer med glæde, rædsel og sorg. Som om de var indgraveret i en ring, som om tiden var en cirkel, og hvordan man end vendte og vred den, dukkede det samme svar op på et uendeligt antal spørgsmål: Også dette skal nok gå over.

Pepi var ikke dummere, end at han godt vidste, at tingene udmærket kunne blive værre, før de blev bedre. Han kendte folk, der havde taget deres liv. Angsten var synlig i vennernes ansigter, frygten for morgendagen. Børnene gik rundt inden døre, rastløse og blege, trods sol og varme udenfor. Efter tre måneder stod det hele klart for ham. I juni opsøgte han Wiens jødiske menighed for at udfylde formularerne om hjælp til emigration.

I begyndelsen af september 1938 fremførte de svenske forhandlere kontorchef Hallenborgs forslag, som indebar, at Sverige i samråd med de tyske myndigheder skulle indføre visumtvang »for den kategori af tyske borgere, der ikke anses for ønskværdige i Tyskland.« De var heller ikke ønskværdige i Sverige.

De tyske forhandlere meldte tilbage med et andet forslag: at Tyskland kun ville udstede tyske pas til folk, der først havde fået indrejsetilladelse af de svenske myndigheder. Men den svenske regering ville ikke gå med til en løsning, der indebar så store ulemper. Dels gjorde tyskernes forslag det muligt for personer uden for Tyskland at søge til Sverige uden hindringer. Og dels ville et pas, som udelukkende var gyldigt i Sverige, gøre det umuligt for flygtningene at forlade landet. Endelig ville et sådant arrangement også give Tyskland alt for stor magt til at bestemme, hvem der fik lov til at krydse den svenske grænse.

Forhandlingerne trak ud – men flygtningestrømmene lod ikke vente på sig.

Den svenske regering sendte derfor et hemmeligt cirkulære ud til alle paskontroller i hele riget. Fra og med den 9. september 1938 måtte kun tyskere med særlige anbefalinger eller tyskere, man kendte på forhånd, krydse grænsen til Sverige. Resten skulle undersøges individuelt. Og havde man grund til at formode, at en udlænding ikke ville kunne vende hjem til Tyskland, skulle vedkommende afvises. Kun dem med mulighed for at forlade Sverige fik lov til at komme ind. Og eftersom jøder kun kunne få udrejsetilladelse fra Tyskland, hvis de forpligtede sig til ikke at vende tilbage, var sagen foreløbigt afgjort.

Nyhedsbureauet TT rapporterede, at der nu blev »indført skærpet kontrol af indvandring på grund af den øgede udvandring fra visse europæiske stater.« Det var alt.

Sverige og Schweiz stod omtrent med det samme problem på det samme tidspunkt og begyndte derfor at rådslå sig med hinanden. Schweizerne havde fået indikationer om, at tyskerne for enhver pris ville undgå visumtvang for deres statsborgere, så svenskerne gik ud fra, at det samme gjaldt for dem, og følgelig truede begge lande med visumtvang, hvis ikke der blev fundet en løsning. Det fik den ønskede effekt.

Den 5. oktober 1938 meddelte den tyske forhandler, at han havde et færdigt forslag til Schweiz. Nogle dage senere blev situationen sammenfattet for de svenske magthavere i et hemmeligt memorandum.

1.    Ved at den tyske regering udsteder påbud om, at tyske statsborgere af ikke-arisk afstamning skal have særligt afmærkede pas, åbnes der mulighed for, at man fra svensk side kan føre kontrol med den jødiske indvandring uden at gribe til almen visumtvang. (…)

2.    Siden den schweiziske regering opsagde viseringsaftalen med Tyskland, har der fundet forhandlinger sted, under hvilke den tyske repræsentant (…) har fremført et forslag. (…) Fra schweizisk side har man vurderet, at man bør godtage dette. Forslaget lyder på, at tyske pas, der er mærket med /J/, ikke vil berettige bæreren til at rejse ind i Schweiz, medmindre det schweiziske gesandtskab eller konsulat i forvejen har påstemplet vedkommendes pas med en forhåndsgaranti, der omfatter retten til at rejse ind i Schweiz. Denne aftale indebærer schweizisk visumtvang for ikke-ariske statsborgere.

Få dage senere sendte Sverige besked om, at man også her var parat til at afstå fra at kræve visum af tyske statsborgere. Herefter tog det blot nogle få ugers forhandlinger, før også Tyskland og Sverige havde en aftale. Hvis tyskerne gennemførte en første sortering, blev det lettere for svenskerne at foretage den anden.

I slutningen af oktober 1938 modtog de svenske paskontrollører et nyt hemmeligt cirkulære med instrukser om, at folk med tysk pas, der var mærket med bogstavet J, var emigranter og altså ikke ville på midlertidigt besøg. De, der ikke havde opholdstilladelse eller grænseanbefaling, skulle afvises.

J som i jøde.

Den 10. november fyldte Elise 47. Hvilken dag at holde fødselsdag på.

Forløb det mon sådan her?

De ønskede hende, at hun måtte få opfyldt alle sine ønsker og leve et godt og lykkeligt liv, de ønskede hinanden bedre tider, uden dog at mæle et eneste ord om ham, der holdt dem fast i et jerngreb.

Eller sådan her?

Hjemme hos moster Nuny og Paul sad de sammen om aftenen. Nuny havde byttet én vare til en anden, så der stod faktisk en kage foran dem, lavet af madfedt, æg og sukker. Måske sang Paul og Otto fødselsdagssangen Happy Birthday. Måske nøjedes Pepi med at mime, usikker som han stadig var på det engelske. Man kan forestille sig, at Mutti lo, at Otto sang rent, og at Paul var stolt af sin elev. Og oven over dem; det slebne glas, der glimtede som ædelsten og fik skæret fra glødelamperne til at brydes i forskellige bleggule retninger. Nypudsede prismer, refleksioner af refleksioner, lys i lys, krystalnat.

Løgn og ønskedrøm, plagiat og historieforfalskning. Den 10. november 1938 var ikke kun mor Elises fødselsdag.

Sir!

1.    Jeg har æren af at rapportere, at de antijødiske demonstrationer i Wien (…) nåede et meget skræmmende omfang natten mellem den 9. og den 10.

2.    Aktionen blev gennemført af de østrigske SA-mænd, som for en stor dels vedkommende var i fuld uniform, og politiet havde tydeligvis fået besked på ikke at gribe ind. Et meget stort antal forretninger og huse, der enten tilhørte eller var beboet af jøder, blev ødelagt, og der blev foretaget mange anholdelser. I går morges blev der stukket ild til et betydeligt antal jødiske bedehuse og synagoger: Völkischer Beobachter giver faktisk detaljerede oplysninger om ikke færre end nitten synagoger, der blev helt ødelagt af brand. En anden synagoge på Leopoldstrasse blev tilintetgjort af en bombe, der endvidere forårsagede betydelige skader på de omkringliggende bygninger. Alle Wiens brandkorps var travlt beskæftigede, da der på et tidspunkt syntes at være stor fare for, at ildebrandene ville brede sig og berøre store dele af byen.

3.    Pressen jubler åbent over demonstrationerne og lykønsker folket med, at jøderne nu ikke længere kan smede rænker mod staten under dække af at holde gudstjenester.

4.    Foruden dette orgie af ødelæggelse blev alle jødiske forretninger tvunget til at lukke, og de har endnu ikke fået lov til at åbne igen. I mange tilfælde blev butiksruder og andre ruder knust, og folkemængden plyndrede forretninger uden at bekymre sig om, hvorvidt nogen så dem. Distriktsleder Bürckel forsøgte at give disse antijødiske aktioner et skin af lovlighed ved at give ordre til, at huse, der tilhørte jøder, skulle gennemsøges for våben og forbudt litteratur. I forbindelse med disse undersøgelser blev der foretaget flere anholdelser.

5.    Den umiddelbare konsekvens af disse demonstrationer var, at hundredvis af jøder dannede endnu længere køer uden for vores og De Forenede Staters generalkonsulat. Den 9. stod der allerede klokken 18.30 et stort antal jøder i kø uden for vores generalkonsulat, klar til at vente hele natten, indtil paskontoret åbnede næste morgen. De blev gennet væk af politiet samme aften og yderligere tre gange inden klokken 08.30 den 10., og alle jødiske mænd blev arresteret, så der kun var kvinder og børn tilbage. Ved De Forenede Staters generalkonsulat begyndte SA-mændene at slå på folkemængden med rebstumper, indtil den amerikanske generalkonsul, som ikke længere kunne holde scenerne ud, indtrængende anmodede om en indgriben fra politiets side, hvilket så småt blev bevilliget.

6.    The Times’ Wien-korrespondent blev arresteret af SA, da han tog notater om demonstrationerne i Leopoldstrasse. Han blev taget med på politistationen, men da han forklarede politiet, hvem han var, gav man ham en undskyldning og lod ham gå. Ti minutter senere blev han igen arresteret og fik endnu en gang lov til at gå. Han fortalte mig, at han inde på politistationen bemærkede et antal jøder, der sad sammenkrøbne i hjørnet, så skrækslagne, at de end ikke kunne huske deres egne navne, mens en gammel jøde med hvidt hår og skæg lå på gulvet og blev sparket brutalt af en SA-mand for øjnene af det almindelige politi.

7.    Her til morgen hørte de offentlige demonstrationer op, men arrestationerne finder stadig sted. Den jødiske befolkning er skrækslagen, og jeg er belejret af folk, der vil have hjælp eller fortælle om deres oplevelser. Jeg frygter, at indtil flere britiske statsborgere er kommet til skade, og der vil blive fremsendt separate rapporter om disse tilfælde, så snart alle detaljerne er tilgængelige.

8.    I går aftes var Wien scene for et særpræget skuespil – overalt i byen rasede der ildebrande, og jøder blev drevet gennem gaderne og overdænget med skældsord eller overfaldet af horder af bøller, der bryster sig af at tilhøre en af verdens største og mest civiliserede nationer.

9.    De antijødiske demonstrationer begrænsede sig ikke til Wien. Således blev en synagoge i Linz brændt ned til grunden, mens synagogen i Salzburg blev ødelagt og dens inventar kastet ud på gaden. I Hallein og Bad Gastein blev de jødiske hoteller og pensionater plyndret, heriblandt Hotel Bristol, Kurhaus Cecilia, andre »Kurhaus« og en stor villa, der tilhørte en jøde.

D. St. Clair Gainer

Samme dag som den britiske generalkonsul Gainer i Wien sendte denne hemmelige rapport hjem til sin regering, trykte Svenska Dagbladet et vidnesbyrd fremsat af ovennævnte korrespondent fra The Times. Også Dagens Nyheter rapporterede:

Det forlyder, at mange [jøder] er flygtet til skovene uden for Wien for at undgå at blive arresteret. Der er ikke blevet oplyst noget officielt om antallet af anholdte, men der lader til at være tale om mindst 10.000. Jøderne vil tilsyneladende blive ført ud til den nye østrigske koncentrationslejr i Mauthausen-stenbruddet. En del af de anholdte jøder er blevet udstyret med værktøj og sendt hen til de ødelagte synagoger for at rydde brandtomterne. Torsdag morgen har 22 jøder taget livet af sig i Wien.

Hele Tyskland inklusive Østrig: en pogrom. Et ord for at holde nogen nede, udsætte dem for ubehageligheder, forfølge dem voldeligt, især med henvisning til jøder. Oftest er volden sanktioneret af den politiske magt. Oftest griber ordensmagten ikke ind.

Sau-Jude

Det eneste, man med sikkerhed kan fastslå, er, at da Otto langt senere lavede en optegnelse over nogle af de afgørende tidspunkter i sit liv, skrev han, »mors fødselsdag«, efterfulgt af »krystalnatten« og til sidst »blev beskyttet af portneren og nogle andre.