Niels Frid-Nielsen

Bille August

Et portræt af manden og hans film

People’sPress

„Jeg drømmer om Hopalong Cassidy og om min mormor, der sagde, at månen hver søndag stod halv over Bella Bio. Den anden halvdel var hældt ned i biografen.“

Bjarne Reuter,
Månen over Bella Bio, 1988

Tidstavle

Bille August:

Født den 9. november 1948 i Brede nord for København.

Uddannet som fotograf hos Christer Strömholm på Foto og dokumentarskolan i Stockholm, 1971.

Det første barn, Melina, fødes i Stockholm 1968.

Uddannet fra Den Danske Filmskole, 1973.

Flytter sammen med Annie Munksgård Lauritzen, 1974.

De får Anders i 1978.

Lever sammen med Masja Dessau 1978-88.

De får Adam i 1983.

Kim G. (kortfilm), 1975.

Honning måne, 1978.

Zappa, 1983.

Busters verden, 1984.

Tro, håb og kærlighed, 1984.

Pelle Erobreren, 1987.

Modtager De Gyldne Palmer i Cannes i 1988 for

Pelle Erobreren.

Filmen får også en Oscar for den bedste ikke-engelsksprogede film i 1989.

Gift med Pernilla August, 1991-97.

De får Asta i 1992 og Alba i 1993.

Den gode vilje, 1992.

Modtager De Gyldne Palmer i Cannes i 1992 for

Den gode vilje.

Pernilla August hædres for bedste kvindelige hovedrolle.

The Young Indiana Jones, tv-film, to afsnit, 1992.

Åndernes hus, 1993.

Jerusalem, 1996.

Frøken Smillas fornemmelse for sne, 1997.

Les Misérables, 1998.

En sang for Martin, 2001.

Kæreste med Sara-Marie Maltha, 2002.

De får Amarylis i 2003 og Albert Amadeus i 2005.

Bille og Sara-Marie Maltha August bliver gift den 12. maj 2012.

Return to Sender, 2004/2005.

Goodbye Bafana, 2007.

Marie Krøyer, 2012.

Bille August bor i dag i Hellerup.

Cannes, maj 1987

Allerede ved ankomsten fornemmede man noget særligt. Langs stranden på La Croisette hang de farvestrålende plakater for Pelle Erobreren mellem palmer og hoteller på den eksklusive strækning. Det var næsten for kommercielt, sentimentalt og kalkuleret. Men det virkede. Pelle Erobreren var ikke kommet til Cannes for at blive overset.

Bille August mødte jeg første gang på et lille hotel i en sidegade nær havnen. Lystbådehavnen omkranser det festivalpalæ, der i gyselig 70’er-arkitektur og med Middelhavet som baggrund hvert år afløser Hollywood som filmbranchens hovedstad ti dage i maj.

Vi optog et interview til Danmarks Radio, som havde sendt mig derned.

Et par dage efter flyttede Bille August fra det billige sidegadehotel til det dyre hotel Martinez på Croisetten. Og så vidste vi, hvad klokken var slået. Der var udsigt til noget stort.

Da jeg så opdagede, at der ikke var lyd på det interview, vi havde optaget nogle dage tidligere, var der ikke andet at gøre end at bide al skam i sig og løbe efter Bille hen ad Croisetten for at bede om en ny optagelse.

Han var nu en eftertragtet instruktør, der dagen lang gav interviews i festivalpalæet og på Martinez. Han kunne sagtens have trukket på skulderen og beklaget, at han ikke havde tid til at give endnu et interview til en kluddermikkel som mig. Men han smilede venligt og svarede: „Selvfølgelig.“

Dagen efter fik han De Gyldne Palmer. Sidegadeinstruktøren fra Danmark var blevet verdensberømt.

Cannes, maj 1992

Jeg rapporterede over telefonen til TV-Avisen, da Bille August fik De Gyldne Palmer for Den gode vilje.

Den eufori, der ramte mig, må ligne den, sportskommentatorer af og til oplever, og som får dem til uvilkårligt at hæve stemmen. Lidt før TV-Avisen sluttede, blev det klart, at det var Bille, der endnu en gang havde vundet – og mig, der havde fornøjelsen at meddele det til den danske nation direkte fra terrassen på mit hotelværelse lidt uden for Cannes.

Jeg følte mig rastløs og tog en taxa ind til festivalpalæet, hvor Bille netop havde modtaget Palmerne.

Han var midt i et pressemøde med flere hundrede pressefolk fra hele verden. Bagefter flokkedes de omkring ham med den iver og sensationslyst, som er kendetegnende for den slags begivenheder.

Vi fik øjenkontakt.

„Må jeg få et direkte interview i TV-Avisen i morgen?“ råbte jeg på dansk gennem den engelsk- og fransktalende mængde. „Selvfølgelig,“ svarede han.

Return to Sender

Optagelse, januar 2004

Bille August er tilbage på settet efter en middagslur.

Han er venlig, imødekommende og nærværende. Klædt i sorte lædersko, blå Levis og en fleece-bluse. Viser mig rundt i studiet, hvor der er opbygget et fængsels-besøgsrum i den ene ende og en elektrisk stol med tilskuerpladser i den anden. Den elektriske stol er konstrueret præcis, som den ser ud i Oklahoma, fortæller Bille.

Han fortæller engageret om dødsstraf i det ene øjeblik og om det behagelige liv i Hollywood i det næste, mens teknikere gør klar til optagelse.

Connie Nielsen venter i et hjørne af studiet. Aidan Quinn kommer hen og siger „Hey, I’m Aidan.“

Bille skifter lynsnart fra vores lavmælte samtale til sine opgaver som instruktør. Udveksler bemærkninger med Aidan Quinn, Connie Nielsen og fotografen Dirk Brüel. Skifter fra engelsk til dansk og til engelsk igen. Og på et tidspunkt får han også tid til at give Connie Nielsen et kind kys.

Han spørger, om jeg stadig bor på Frederiksberg. Jeg har ikke boet på Frederiksberg, mens vi har kendt hinanden. Fortæller i stedet om mit hus i Utterslev Mose.

Vi taler om de tidlige Bjarne Reuter-filmatiseringer, Zappa, Busters verden og Tro, håb og kærlighed. „Det var dengang, han havde noget på sinde,“ funderer Bille.

Efterhånden breder en slags koncentration sig på settet. Bille August sætter sig i en stol foran en monitor.

Efter at have forvisset sig om, at alle er klar og på plads, siger han med klar stemme, så alle tilstedeværende kan høre det: „Action!“

Manual, januar 2004

Jeg troede egentlig, jeg var færdig med Bille August. Been there, seen that, som man siger. Færdig med det H.C. Andersenske eventyr om drengen, der alt for tidligt mistede sin mor. Som blev overladt til den psykopatiske fader og den elskerinde, faren åbenbart hele tiden havde haft. Til storesøsteren, der tog sig af Bille. Og stedsøsteren, der ligesom den afdøde moder blev tabu i Billes barndomshjem.

Især faren, kommunisten og hypnotisøren Frithiof August, opfattes af venner og ekskærester i artikler og bøger som nøglen til Billes storhed. Og fald.

Faren slog Billes mor og tyranniserede Bille og hans søstre. Han sendte Bille i malerlære, men Bille rendte af pladsen og søgte optagelse på Christer Strömholms fotoskole i Stockholm.

Faren var så skuffet over, at Bille gik sine egne veje, at han inddrog børneopsparingen.

Selv om han uddannede sig som fotograf og måtte hutle sig igennem med tilfældige studiejobs, blev det årene i Stockholm, der formede ham som kunstner, menneske og scorekonge.

Det var i Stockholm, han lærte at leve, sådan som han ønskede at leve.

Han nåede ikke at forsone sig med sin far. Men han blev selv far for første gang, mens han levede livet som fotograf og jazzer i Stockholms natteliv. Han mødte dog først Melina, som den førstefødte hedder, mange år senere, da han var flyttet tilbage til Danmark og hun var stor nok til at nære et ønske om at lære sin far at kende.

Med Annie Munksgaard Lauritzen fik han sønnen Anders. Med Masja Dessau fik han Adam. Og med Pernilla August Asta og Alba. I 2003 fik han så Amarylis med Sara-Marie Maltha, og i 2005 fik de Albert Amadeus.

De fire kvinder og syv børn er omdrejningspunktet i den private Billes liv. Hertil kommer en række mandlige venner, som han trofast har bevaret venskabet med. Den trofasthed omfatter også den tidligere privatsekretær Karin Trolle, nuværende producer, der efterhånden har fulgt Bille på en stor del af turen.

Med til eventyret om Bille hører damerne. Ikke bare konerne og kæresterne, men også erobringerne mellem de faste forhold. Billedet af den bløde, men alligevel maskuline Bille er en del af hans fascinationskraft og store ugebladsappel. Kvinder i alle aldre bliver bløde om hjertet, når det kommer til den omsorgsfulde, følsomme og intense Bille.

Bagsiden anes lige under overskrifterne: Børnene der kun ser deres far mellem hans talrige flyveture; de forladte kvinder, der må lægge øre til hans følelsesbavl i alverdens medier; og ikke mindst hans egen frygt for at stå ansigt til ansigt med dæmonerne fra fortiden. Med gentagelsestvangen og frygten for at ende som alt det, han i sin tid flygtede fra.

Så er vi tilbage ved faren.

Farens koncentration, karisma og hypnotiske kraft genkender venner, kærester og mere eller mindre dybdepsykologiske iagttagere i den voksne Bille.

Det, der driver mig, er ikke, i hvor høj grad Bille har arvet sin faders karaktertræk, men derimod hvad der driver Bille August.

Jeg troede som sagt, jeg var færdig med Bille. Havde set filmene, anmeldt nogle af dem, talt med Bille om andre og svinet atter andre til, Smilla f.eks., i adskillige medier. Sporadisk havde jeg fulgt med i den medieføljeton, hans personlige liv udviklede sig til i årene efter Pelle Erobreren, der jo gav ham både Palmer i Cannes og en Oscar i Hollywood.

Men i slutningen af 2003 udkom tre af hans tidlige spillefilm på dvd. Jeg genså Zappa, Tro, håb og kærlighed og Pelle Erobreren.

Med åben mund og polypper.

Jeg blev fascineret af filmenes indlevelse i de barnlige og ungdommelige hovedpersoner. Af den sikre personinstruktion, lydhøre replikbehandling og filmiske ro, harmoni og stille humor.

Jeg genså også En sang for Martin og Jerusalem, der i mine øjne begge er modne værker fra en mesters hånd. Og begyndte at overveje, hvordan Bille fandt den indre kraft til i perioden 1976 til 2004 at skabe en række film, der gjorde ham til noget nær nationalhelt og i hvert fald verdensberømt millionær.

I samme periode fristedes han også til at gå så langt, at han var lige ved at miste det hele igen. Åndernes hus, Frøken Smillas fornemmelse for sne og Les Misérables satte spørgsmålstegn ved Billes unikke mesterskab og isolerede ham fra det danske filmmiljø, der i de samme år med dogmefilmene gav Danmark en international position som filmland. Selv om Bille var foregangsmand, blev han ikke en del af den nye danske bølge.

Lars von Trier indtog rollen som den nye generations gudfader.

Bille blev om ikke glemt, så henvist til et mondænt, men ikke særlig fancy kredsløb mellem H.C. Andersens jubilæum, Café Ketchup og internationale spændingsfilm.

Men Bille er mere end det. Han er en væsentlig forudsætning for dansk films succes ved årtusindskiftet. Hans film er meget danske, men også indflydelsesrige hele vejen til Hollywood. De er værd at se igen. I dag.

Jeg fik lyst til at genopdage Bille August. Finde ud af, om han holder. Analysere hans reelle betydning – nationalt og internationalt.

Jeg vil nærme mig de hemmeligheder, der fungerer som drivkraft privat, professionelt og som tema i filmene.

Det lyder som et eventyr af H.C. Andersen. Eventyret om drengen, der løb hjemmefra for at blive verdensstjerne. En sygehistorie af freudianske dimensioner. Om kunstneren, der besynger kærligheden og tilgivelsen, men som ikke kan undslippe sine egne dæmoner.

Jeg forsøger at give et sandt, fair og reelt billede af Bille August.

Min manual til Bille August, kort sagt.

Moren

Bille August kan ikke huske sin mor. I hvert fald kun vagt. Hun drev to restauranter, Toldboden og Pejsestuen, i Rørvig. Børnene var hos hende, mens deres far arbejdede i byen. En nat brændte det pensionat i Nordsjælland, de boede i, og den lille familie måtte flytte tilbage i en toværelses lejlighed i Lyngby.

En dag, da Bille kom hjem fra skole med sin søster Ditte, sad hans far og græd. Billes mor var død. Af kræft.

Næste dag forbød faren børnene at tale om moren. Fotografierne af hende blev smidt ud. Bille var otte-ni år dengang. Den dag i dag ejer han ikke et fotografi af sin mor. Han var ikke med til hendes begravelse. Ved ikke, hvor hendes grav er. Husker bare et voldsomt skænderi mellem far og mor, hvor faren brutalt slog den forsvarsløse mor.

Jeg spørger Bille, om det er det tidlige tab af moren, der ligger bag hans livslange betagelse af kvinder på film såvel som i virkeligheden?

„Det har jeg aldrig tænkt på. Jeg kan rent faktisk ikke huske hende,“ svarer Bille og tænker sig om et øjeblik, inden han fortsætter: „Den stedmor, som kom ind i mit liv, var ikke noget specielt rart menneske. Jeg beundrede hende ikke, og hun bidrog ikke til, at jeg fik et positivt syn på kvinder.

Hvis jeg har været god til at skildre kvinder i mine film, så tror jeg mere det handler om, at kvinder generelt set er bedre til at udtrykke deres følelser. Mænd er ofte mere afstumpede og har ikke på samme direkte måde adgang til deres følelsesliv.“

Arven fra faren

Bille Augusts far var landskendt hypnotisør og psykolog. Han var også kommunist og ansat på dagbladet Land og Folk. Udadtil kendt som en charmerende, gemytlig og humoristisk mand. Hjemme i familien var han ofte hadefuld, bitter og kunne pludselig udvise voldsomme agressioner.

Farens forældre var svenske indvandrere. De kom til Danmark ligesom Pelle og Lasse-far i begyndelsen af det 20. århundrede. På flugt fra fattigdom og armod i Sverige.

Faren fik to børn inden ægteskabet med Billes mor. Alligevel lærte han aldrig at acceptere Billes halvsøster, den ni år ældre Lotte. Hun var mors barn, ikke fars. Bille har til Ninka fortalt om, hvordan faren kaldte hende et uægte barn, tævede hende og låste hende inde i et skab, hvor han havde hængt mønter op i små snore, så hun troede, der var nogen, som rørte ved hende inde i det mørke skab. Om vinteren spulede faren Lotte med koldt vand og sendte hende udenfor i kulden. Mens Lotte blev udsat for torturagtige afstraffelser, slap Bille med et par flade i ny og næ.

Værre end den fysiske afstraffelse var den lunefulde, psykisk nedbrydende stemning i hjemmet, har Bille tidligere fortalt i Ninkas biografi om ham.

Faren har formentlig allerede haft en elskerinde, mens Billes mor var indlagt på hospitalet. I hvert fald giftede han sig hurtigt efter Billes mors død. Børnene fik besked på at kalde den nye kvinde i huset for „mor“. Efter morens død smed faren Lotte ud af hjemmet.

For Bille var det det værste, faren gjorde. Det største svigt.

Selv om Bille ikke brød sig om sin far og ikke nåede at forsone sig med ham, inden han døde, taler han forstående og langtfra hadefuldt om ham. Prøver at forstå faren som barn af en generation „hvis had fik lov til at dominere udviklingen i Europa i 1930’erne og 1940’erne,“ som han har udtrykt det over for Ninka.

Der er blevet spekuleret meget over farens indflydelse på Bille. Det er svært at lade være med at overveje, om forførelse og manipulation er noget, hypnotisøren og filminstruktøren har tilfælles?

„At han var en fremragende hypnotisør, havde ikke nogen som helst betydning for os som børn,“ siger Bille i dag.

„Det var ikke noget, han udøvede inden for hjemmets fire vægge. Men jeg tror måske nok, at jeg har arvet hans evne til koncentration. Hypnose kræver, at man har en ekstrem evne til koncentration. Når man arbejder som instruktør, handler det også om koncentration.

Der er så mange interesser og så meget forfængelighed, der arbejder imod én. Det gælder virkelig om at holde tungen lige i munden og kun tænke på, hvad den næste scene handler om. Alt andet er ubetydeligt.

Hvordan fortæller man historien bedst muligt med de vidunderlige mennesker, man arbejder med? Med det isenkram man har til rådighed. Hvordan disponerer man sin dag, så man får fortalt de ting, der er vigtige for historien? Det er den slags koncentration, man har brug for som instruktør.“

Det lyder lidt som en slags koncentreret opmærksomhed, der nærmer sig hypnosen?

„Det er det sikkert. Hvis du har en god, raffineret tekst, som er et konglomerat af en følelse, et budskab, en stemning eller et psykologisk forløb, så er du nede i essensen af, hvad der skal fortælles.

Samtidig har du så de forskellige fortælleelementer som fotografi, scenografi, lyd, kostumer, og hvad man ellers har i en film, kombineret med skuespillere til at sætte ansigter på. Det hele handler om at få alt dette til at gå op i en højere enhed. At orkestrere alle disse elementer, så de sker lige på det rigtige tidspunkt. Den timing, som handler om, at kameraet kører i det øjeblik, hvor alle yder det optimale. Sådan tilrettelægger jeg min dag, de enkelte timer og minutter. Det er det, der er kunsten.“

Du er altså helt inde i hovedet på den enkelte og overvejer, hvordan du bringer hende eller ham derhen, hvor du vil?

„Det begynder allerede med det første møde, jeg har med en skuespiller. Der taler vi om, hvordan rollen er. Og hvis vi er enige og synkrone om præmissen for rollen, så føler jeg, der er grundlag for at fortsætte samarbejdet.

Fra den dag arbejder jeg mig hen mod den indspilningsdag, hvor den pågældende scene skal laves. Jeg forbereder skuespillerne på den måde, at jeg uger før begynder at tale om scenen, så skuespilleren er optimalt rustet til optagelsen. Så undgår man at bruge for meget energi på at nå frem til essensen under selve optagelserne. Hvis skuespillerne kommer til indspilning med afvigende meninger om, hvad der skal ske, så bruger man ufattelig meget energi på blot at få dem tilbage til udgangspunktet for derefter at styre dem frem til det egentlige mål.

Min erfaring har lært mig, at hvis der er nogle følelsesmæssigt vanskelige scener, så lægger jeg dem altid som det første om morgenen.

Jeg begynder med nærbilledet. Mange gør det omvendt: venter med det svære. Men skuespillerne og de fleste andre involverede er bedst om morgenen. Der er en nøgenhed. Dagen er ikke begyndt at farve skuespillerne endnu. Der er noget åbent og forsvarsløst. Spillet bliver renere.“

Men hvor har du den fornemmelse for andre fra?

„Koncentrationen er en arv fra min far. Men det med at disponere tid og ressourcer er noget, jeg selv har fundet ud af med erfaringen.

Forudsætningen er naturligvis, at man ved, hvad man går efter. At jeg ved, hvad det i virkeligheden handler om.“

Naturen

Bille August tilbragte en stor del af sin barndom i Rørvig i Nordsjælland. Hele sommeren var Bille deroppe. Han løb og legede i fiskerlejet.

„Skal jeg fremkalde et billede af noget lykkeligt i min barndom, var det somrene ude i naturen. Markerne og vandet – det var umådelig vigtigt for mig,“ har han sagt til Ninka. „At bo på landet gav – og giver mig den dag i dag – en enorm harmoni. Lykke og tilfredshed. En mæthed. En mening.“

Jeg spørger, om somrene i Nordsjælland som barn har haft betydning for skildringerne af natur og landskaber i filmene?

„Det tror jeg. Jeg elsker naturen. Jeg elsker den ro, man finder i naturen. Følelsen af noget organisk. Der er fredfyldt og lykkeligt. Harmonisk. Og en mulighed for at opdage sig selv i forhold til omgivelserne. Jeg tror generelt, at børn, der vokser op i naturen, får et bedre liv.“

Dukkespil

Da Bille Augusts mor døde, begyndte Bille at flygte ind i sin egen verden. Han dagdrømte og fantaserede. Han udviklede i fantasien en stor omgangskreds af mennesker, der gav ham tryghed og varme.

Bille skrev, tegnede og legede med dukkespil.

Som dukkefører sad han i kulissen og trak i trådene.

Øvede du dig i virkeligheden allerede som barn på en fremtid som filminstruktør?

„Jeg kunne som barn mærke, at jeg havde en stor interesse for fiktion. Jeg elskede at glide ind i en fiktiv verden. Jeg lavede tegneserier. Dukketeater. Skrev spil, som blev opført i en kammerats garage. Vi tog betaling for, at de andre fra vejen kunne komme ind og se vores forestilling.

Jeg har altid beskæftiget mig med fiktion. Jeg kunne mærke, at jeg var god til det, når vi havde skoleteater.

Jeg følte mig hjemme.

Højdepunktet var, når vi én gang om måneden skulle i skolebio. Vi havde jo ikke fjernsyn dengang. Selv om det var nogle elendige cowboyfilm, vi så, så var det alligevel fantastisk.

På et tidspunkt så vi Fellinis La Strada. Det må have været en fejl. Det er jo ikke en film, man normalt viser til børn. Jeg var chokeret. Der skete et eller andet med mig. Det brændte inde i mig, jeg var tryllebundet. Jeg tænkte, at hvis jeg nogensinde kunne komme til at lave noget, som nærmede sig det, så ville jeg blive lykkelig.“

Hvad var det, fiktionen gav dig som barn?

„Først og fremmest var det vel en flugt. Jeg havde en elendig barndom på grund af min far og stedmor. Så jeg flygtede ind i min fantasiverden – og det var den, der reddede mig på målstregen. Det var fiktionen, der gjorde, at jeg overlevede.

Jeg formåede at sætte det i system. Det var en meget organiseret fantasiverden, jeg havde. Et mylder af ejendommelige dyr og mennesker, som levede i hver deres mærkelige rum. Fælles for dem var, at de havde en funktion, en rolle, og at deres liv havde et forløb, en begyndelse og en slutning.

Når jeg laver film i dag, er det stadig denne fantasiverden, som er fundamentet for mig, når jeg udvikler en historie, bare på et endnu mere organiseret og kontrolleret plan.“

I Busters verden er drengens trylleri en slags overlevelseskraft. Gjorde fantasien det samme for dig som barn?

„Ja, det gjorde den. Kultur i dag er noget, man ifølge kulturministeren gør to timer om dagen. Og så går livet ellers videre. Det er en total misforståelse. Kultur er en integreret del af vores liv. Det er en slags temperaturmåling på den mentale tilstand i mennesker.

Kultur og kunst kan tydeliggøre det, der ikke kan forklares på andre måder. Derfor er kultur og kunst så ekstremt vigtigt – og har været det for mig, siden jeg var barn.“

Men som instruktør arbejder du alligevel inden for det realistiske?

„Mine film forholder sig hele tiden til en virkelighed. I min ungdom, og da jeg gik på fotoskole og begyndte at nærme mig filmen, var det realistiske film, der optog mig. Jeg var meget optaget af Francis Ford Coppolla, Ken Loach, Bo Widerberg og den måde, de lavede film på.“

The Family of Man

Museum of Modern Art i New York viste i 1955 en fotoudstilling, der blev til en turné, en bog og et begreb.

The Family of Man hed fotoudstillingen, der på en verdensturné spredte det budskab, „at fotografiskulle være humanistisk, engageret og internationalt.“

Første gang, Bille August oplevede suget fra fotografiet, var, da han så billederne i bogudgaven af The Family of Man. Bogen er faktisk udstillingskataloget „til den største fotoudstilling nogensinde – 503 billeder fra 68 lande“. Det ene sort-hvide reportagebillede afløser det næste. Af ensomme massemennesker og ung kærlighed. Krig, fødsel, flugt og fattigdom. Det arbejdende menneske. Det nøgne menneske. Det enestående menneske. I alle hudfarver. I by og land. Overalt på kloden. En stor familie i én bog.

Det var denne bog, der fik Bille til at købe sit første kamera. Siden barndommen havde han organiseret sin fantasiverden, men her var et helt visuelt univers. Han blev besat af fotografi.

Hvorfor blev netop fotobogen The Family of Man så skelsættende for dig?

„Det var det humanistiske. Den fokuserede på det almindelige menneske. Fortalte om menneskets ufuldkommenhed. Der bliver begået ufatteligt mange grusomheder i verden. Men vi er også udstyret med bevidsthed. Vi er i stand til at tænke humant og føle kærlighed.

The Family of Man er gennemsyret af en humanistisk grundholdning og af en stor solidaritet med mennesket.

Men bogen er ikke bare et tilfældigt dokumentarisk materiale om mennesker i forskellige situationer, forskellige steder på Jorden. Hvert et billede er en udsøgt fotografisk oplevelse. Fotograferet på det absolut eneste rigtige tidspunkt. Fra den absolut eneste rigtige vinkel, og med det absolut eneste rigtige objektiv. Form og indhold går op i en højere enhed.

Bogen blev som en bibel for mig. En gigantisk inspirationskilde og et startskud på den fotografiske uddannelse, jeg gik i gang med.

Jeg har bogen derhjemme og slår stadig op i den.“

Den åndelige far

Bille August gik ud af skolen i niende klasse. Faren insisterede på, at Bille skulle være arkitekt, men dengang krævede det en håndværkeruddannelse at komme ind på arkitektskolen. Bille kom i malerlære, men hadede hver eneste dag, han gik på arbejde. Han begyndte at skulke, og til sidst ringede de fra malerfirmaet og fortalte, at Bille ikke havde vist sig på arbejde i flere uger.

Han fortalte sin far, at han i stedet ville være fotograf. Faren havde sparet penge op, så Bille kunne klare arkitektstudiet, men da han nu valgte en anden uddannelse, inddrog faren pengene. Bille måtte derfor tage til Stockholm for at søge om optagelse på Foto- og Dokumentarskolan uden en krone på lommen.

Der var flere hundrede ansøgere. Bille har fortalt Ninka om mødet med skolen:

„Ind kom en lille mærkelig mand. Christer Strömholm. Helt kort, karseklippet hår, stort overskæg og meget, meget stirrende øjne. Han satte sig op på katederet og drejede et par store lamper, så lyset pegede på os. Jeg ved ikke, om det var taktik – jeg aner ikke, hvad motivet var, men jeg formoder, at han ville se os an.“

Bille fik til opgave at fotografere en invalid, et avisbud og en prostitueret. Men han var simpelthen for dårlig til det tekniske. Så han blev ikke optaget. Alligevel skrev Bille hjem til faren, at han var bestået og kommet ind på fotoskolen. Han ville ikke tabe ansigt over for sin far.

Bagefter opsøgte Bille så Christer Strömholm igen og forklarede, at det var livsvigtigt for ham at komme ind på skolen. Strömholm lod nåde gå for ret med bemærkningen: “Men jeg vil holde meget skarpt øje med dig!“.

Også i dag er Christer Strömholm en person, Bille er meget optaget af at fortælle om. Da jeg ikke kan erindre nogle af Strömholms billeder, tilbyder Bille at tage nogle med, så jeg ved selvsyn kan lære fotomesteren at kende.

Du har sagt, at Christer Strömholm er den enkeltperson, der har betydet mest for dig professionelt. Hvorfor blev det netop ham og hans skole, du opsøgte i Stockholm?

„Christer Strömholms fotoskole i Stockholm var ikke bare den bedste fotoskole i Europa, men måske i hele verden. Det var den skole, unge mennesker med ambitioner om at arbejde med den dokumentariske form for fotografi søgte ind på.

Fotografiet havde en meget stærk position som intens udtryksform i 60’erne. Men allermest var Christer Strömholm en utrolig personlighed. Han var en dygtig fotograf, men han var også god til præcist, usentimentalt og pædagogisk at opfordre elever med talent til at komme videre. Give dem et rygstød og stimulere dem til at kæmpe for det, de var gode til og troede på.“

Da han optog dig, sagde han, at han ville holde skarpt øje med dig. Det var vel lige, hvad du havde brug for? Og lige hvad han som en slags åndelig far kunne, som din rigtige far ikke kunne?

„To tredjedel af dem, som søgte optagelse på skolen, kom ikke ind. Christer sagde ligeud til dem, at det var spild af deres tid at forsøge at blive fotografer. Teknisk set var jeg elendig, men jeg havde et talent og en vilje. Det var det, han kunne se. Det var derfor, han sagde, at han ville holde skarpt øje med mig.“

Hvad er det, du beundrer ved ham som fotograf

„Hans billeder er ikke bare fotografisk eminente, de fortæller også historier. Et af hans mere kendte billeder har han taget i Paris engang i 1950’erne. Det forestiller en lille dreng. Drengen står foran en scene og ser på de optrædende. Man ser bare det lille barneansigt, der står og kigger op på de voksne. Man ser deres ben. Mennesket, forventningerne, barnet i voksenverdenen. Det er et fremragende fotografi.“

Er det årene på fotoskolen i Stockholm, der former din smag, stil og måde at leve på?

„Absolut. Det er hele fundamentet for mit menneskesyn. For min måde at forholde mig til kunsten og mig selv på. Vi lærte en professionel ydmyghed. At vi som fotografer aldrig var bedre end vores billeder. Og hvor vigtigt det var at være ydmyg over for den erkendelse, at vi var begavet med et talent, og vi havde det privilegie, at vores kunst blev set i det offentlige rum.

Problemet for kunstnere er tit, at malere bliver større end deres billeder, skuespillere større end deres roller og instruktører større end deres film. Jeg føler mig i dag lykkelig og privilegeret over at kunne få lov at lave de film, jeg gør. Mit arbejde er min store hobby. Jeg ville være et særdeles amputeret menneske, hvis ikke jeg lavede film.“

Stockholm

Det var en majestætisk storby i en lille stormagt, Bille August kom til i 1967.

I ly af den kolde krig havde det neutrale Sverige udviklet sig til et folkehjem, domineret af socialdemokratiske værdier og modernitet. Moderne arkitektur prægede Stockholm. Systembolaget forsøgte at regulere folkets drikkevaner, og idræt var en vigtig del af livsstilen i det nye Sverige. Svenskerne var noget nær umulige at slå i fodbold for et dansk landshold. Sverige ragede op. Volvo. Ikea. Selma Lagerlöf, Wilhelm Moberg samt Pippi Langstrømpe, Ronja Røverdatter, Emil fra Lønneberg og mange flere fra Astrid Lindgrens verden.

Også naturen var stor og prægtig: Stockholm er bygget på øer og bjerge omkring Skærgården med dybt, blåt vand mellem sine holme.

Kongeslottet og parlamentet knejser over Gamla Stans bitte små gyder, der gør øen til hovedstadens centrale bydel. Herfra er der udsigt til Operaen, det elegante varehus NK, Grand Hotel samt bådfarten, der sejler ud i Skærgården og hele vejen til Finland.

Lige overfor ligger Museumsøen, der dengang endnu husede det prægtige Moderna Museet, hvorfra Bille hentede inspiration.

Ingmar Bergman var allerede verdensberømt for sine film med Max von Sydow i hovedrollerne.

I 1960’erne skyllede en hel nybølge af unge talenter frem, der samfundskritisk, poetisk og sensuelt viste verden, at der også var svensk film efter Bergman. Bo Widerbergs Elvira Madigan (1967) havde premiere det år, Bille ankom til Stockholm. Samme år chokerede Vilgot Sjöman med de erotisk-provokerende, Godard-inspirerede, delvis dokumentariske Jeg er nysgerrig – gul (1967), Jeg er nysgerrig – blå (1968) og Jeg er stadig nysgerrig (1968). Det er i en af disse film, en ung Olof Palme interviewes af filmens kvindelige hovedperson, der vakte opmærksomhed ved blandt andet at optræde nøgen på det store lærred. Jan Troell skabte det roligt, følelsesfulde arbejderepos Her har du dit liv (1966), portrætterede den udsatte skolelærer i Ole Dole Doff (1968) og vandt international anerkendelse med Udvandrerne (1971) og Nybyggerne (1972).

Bille kunne hverken få studielån i Sverige eller Danmark. Så han arbejdede i sin fritid. Klippede billetter i tunnelbanen. Stod ved samlebåndet hos L.M. Ericssons telefonfabrikker og fik en uddannelse som sygehjælper på Södra Sjukhus. Da han ikke havde noget sted at bo, fik han lov at bo hos en sygeplejerske. Hun var lige blevet skilt og havde to døtre. Den ene smukkere end den anden. Den ene var 16, den anden 17. Bille faldt for den ene. Men flyttede videre, da han fik et værelse ude i byen.

Ni måneder efter kom der et brev om, at han var blevet far til en datter. Men Bille kunne ikke påtage sig rollen som far. Han var da 20 år og var et helt andet sted i sit liv, hvor skolen og hans begejstring for billeder fyldte alt.

Hvem af dine jævnaldrende inspirerede dig mest?

„Selv om jeg boede i Stockholm, havde jeg desværre ikke kontakt med hverken Widerberg, Vilgot Sjöman, Jan Troell, Ingmar Bergman, Kjell Grede eller hvad de hed alle sammen. Men jeg var meget inspireret af svensk film.

Det var fantastisk inspirerende at komme til Sverige på det tidspunkt. Svensk kultur i 1960’erne var meget forud for dansk. Man lyttede til Cornelis Vreeswijk og Jan Johansson.

Nogle af verdens bedste fotografer kom på det tidspunkt fra Sverige. Kunstudstillingerne i Stockholm var enorme. Jeg gik næsten hver dag på Moderna Museet og studerede kunst og fotografi. Så teater på Dramaten eller Kulbergballetten på Kulturhuset. Det var imponerende.

Jeg lærte kolossalt meget og udviklede mig på få år helt forrygende. Så hvis jeg er præget af noget, så er det af de ting, jeg fik ind i mine ungdomsår i Stockholm. Jeg fik det ind med modermælken. Blev så ekstremt påvirket. Men også af Truffauts, Coppollas og Milos Formans tidlige film og af hele den tidlige franske og tjekkiske bølge.

Jeg elskede det. Humanismen.“

Den Danske Filmskole

Bille August kom tilbage til Danmark og begyndte på Filmskolen i 1971.

„Jeg oplevede Filmskolen som udvandet, bøvet og ligegyldig. De eneste lyspunkter var Jens Ravn og Henning Camre.

Dansk film befandt sig i et tomrum på det tidspunkt.“

Efter Stockholm var det åbenbart ren nedtur at komme hjem til Den Danske Filmskole, men hvad kom den til at betyde for dig?

„Ikke andet, end at jeg fandt ud af, at jeg også havde evner som filminstruktør.

Da jeg kom ind på Filmskolen, var det et udflippet sted, hvor eleverne gik mere op i deres ret til at stå på bordene og tale om revolution end i at lære noget om filmhåndværket. Det var i begyndelsen af 1970’erne. Og det var håbløst.

Jeg søgte ind på Filmskolen, fordi jeg ville lære noget om film. Jeg ville være en god filmfotograf, men det var tåbeligt. Når vi havde undervisning, hvad vi næsten aldrig havde, bestod den i tillidsøvelser, hvor vi stod i en rundkreds med stokke og pegede mod centrum, mens vi udstødte mærkelige skrig, eller vi skulle med lukkede øjne falde baglæns i hinandens arme. Det var en åndssvag tid.“

Hvornår blev du klar over, at du ville skifte fra at være fotograf til instruktør?

På trods af tillidsøvelser og revolutionære tanker var stemningen blandt eleverne alt andet end harmonisk. Tværtimod var der splittelse og konflikt med det resultat, at eleverne havde svært ved at arbejde sammen om projekterne. En af de tre instruktørelever var åbenbart så umulig, at ingen af fotograferne ville arbejde sammen med vedkommende. Så rektor Jens Ravn sagde, at hvis jeg gik med til at fotografere denne instruktørs film, fik jeg også lov til at instruere min egen film.

Den deal kunne jeg godt lide. Så jeg fotograferede filmen, som jeg havde lovet, men fik så samtidig lov til selv at instruere en film. På kort tid skrev jeg et manuskript. Jeg var på hjemmebane, jeg var inde i sjælen af historien. Jeg var tilbage i fiktionen igen.

I løbet af de næste 6-7 år arbejdede jeg som fotograf på op imod ti tv- og spillefilm. Men jeg var aldrig særlig teknisk interesseret. Og det skal man være for at blive en god filmfotograf. Man skal selvfølgelig være en god billedmager, men man skal også have en interesse for den tekniske del af håndværket. Det havde jeg ikke. Det var mere historierne, der trak.“

Drømte du inderst inde om at blive instruktør?

„Først og fremmest indså jeg, at jeg ikke var teknisk dygtig nok til at blive en god filmfotograf. Man skal selvfølgelig kunne se lyset og skabe stemningsfulde og velkomponerede billeder, men mindst halvdelen af det, der kræves for at blive en god filmfotograf, er teknisk fascination. Den fascination manglede jeg. Samtidig blev jeg mere og mere optaget af psykologiske tilstande, hvilket jo er instruktørens opgave.

Som fotograf følte jeg også, at jeg altid havde haft en god og direkte kontakt til skuespillerne. Ofte, mens jeg optog en scene, vidste jeg, at jeg havde den instruktørbemærkning, der skulle til for at få skuespillerne til at gøre det, der var brug for. Det forløsende ord.“

Overvejede du slet ikke at blive instruktør i årene i Stockholm?

Dengang koncentrerede jeg mig mest om fotografiet. Men samtidig fik jeg idéen til det, som skulle blive til Honning måne, uden at jeg egentlig vidste, hvad jeg skulle gøre af den. Men efter 6-7 år som filmfotograf fik jeg pludselig mod til at virkeliggøre projektet. Efter Honning måne havde jeg ingen ambitioner om at fortsætte som instruktør, men vendte tilbage til arbejdet som fotograf igen.

Fristede det dig slet ikke at blive forfatter?

„Jeg er en ussel forfatter, men jeg er god til at skrive filmmanuskripter. Jeg skriver direkte til det medie, fordi jeg ser og tænker i billeder hele tiden. Tænker i scener og filmiske udtryk.“

Anders Bodelsen skrev omat den ikke et øjeblik føltes som attitude.