Jakob Kvist

Ambassadøren

En bog om
Michael Laudrup

People’s Press

Til minde om Ebbe Traberg

1932-1996

a million faces at my feet
but all I see are dark eyes

BOB DYLAN

Forord

Sammenligningen bliver ved at dukke op, som en skygge.

For nylig var det den gamle Swansea- og Real Madrid-manager, John Toschack, der måtte hive fat i den. Det skete den 25. februar 2013 i en klumme i The Daily Mail.

Umiddelbart forinden havde Toschack oplevet den største triumf i Swansea Citys historie. For første gang nogensinde havde klubben vundet et trofæ ved at besejre Bradford i finalen i den mindste af de to engelske pokalturneringer, og det fik det walisiske fodboldikon til at notere følgende:

»Når jeg ser på Michael Laudrup, ser jeg ikke danskerens ansigt over for mig. Jeg ser endnu et naturtalent af en fodboldspiller – nok den bedste i sin generation – og en som udviklede sig til en træner af den højeste kaliber i en af verdens største klubber.

Når jeg ser på Swansea Citys chef i disse dage, ser jeg Johan Cruyff. De var begge vidunderlige spillere, og deres ligheder som trænere begynder nu at hobe sig op.

Ganske som Cruyff har Laudrup en særlig aura. Og der er ligheder imellem det, der nu sker i Swansea og det, som Cruyff gjorde, da Laudrup spillede under ham på Nou Camp.«

Der var han altså igen, den gamle hollænder.

Toschack går så videre i klummen og hævder et konkret kendskab til, at Michael Laudrup i denne vinter er et endog meget varmt bud på en kommende træner på direktionsgangene i den anden spanske storklub, Real Madrid. Men den slags rygter er der altid omkring Laudrup.

Cruyff, derimod, er en del af fortællingen.

Historien om de to personificerer om nogen en af de smukkeste og stærkeste perioder i FC Barcelonas lange historie, og bevidstheden om netop det forhold er for så vidt kun blevet forstærket og forskønnet i eftertidens milde skær, siden denne bog udkom første gang i 1996.

Dengang havde Michael Laudrup og jeg lavet en aftale. Jeg skulle skrive en biografi om ham, og han ville gerne interviewes til den og være mig behjælpelig på alle måder. Men han ville ikke citeres direkte i bogen. Det skulle være min bog, og han ville have armslængde til den. Det skulle vise sig at være endnu et strategisk klogt træk fra hans hånd, og det sparede ham uden tvivl for en masse overflødig avispolemik både i Danmark og Spanien.

Men et af hans bidrag til processen var et brev, forfattet på adskillige sprog, som anbefalede projektet, og det skulle komme til at åbne mange døre. Da det blev faxet til FC Barcelonas presseafdeling, gik der således ikke længe, før adskillige af spillerne meldte tilbage, at de meget gerne ville interviewes om Michael Laudrup og hans tid i klubben.

Sammen med min gode kollega Martin Dalgaard tog jeg til Nou Camp, og her blev vi modtaget med vidtåbne arme. Dog – vi skulle ikke regne med at få Johan Cruyff i tale, fik vi straks at vide. »Mister taler ikke med journalister for tiden.«

Næste dag, da træningen var overstået, gik Johan Cruyff direkte over til os for at lave en aftale.

»Er det jer, der er fra Danmark? Vil i morgen kl. 13 på mit kontor passe jer?«.

»Hvordan pokker gjorde I det?« spurgte de omkringstående spanske journalister lige bagefter. »Han har ikke sagt fem ord til os i trekvart år!«

Vi måtte bare svare, at det næppe var vores fortjeneste. Det handlede om Michael Laudrup, som på det tidspunkt havde rykket teltpælene til Madrid. Ham ville Johan Cruyff åbenbart gerne tale om.

Om der forude venter endnu en tur i skæbnekarrussellen for den nu næsten-pensionerede men fortsat magtfulde Johan Cruyff og Michael Laudrup, må fremtiden vise. Men uanset hvad indrammer hollænderen i forvejen denne bog, hvis redaktion sluttede i 1999. Det syntes allerede dengang passende.

Bogen rummer et efterskrift, som kom til den originale udgave i 1999, efter at Michael Laudrup overraskende var vendt tilbage til europæisk topfodbold fra Japan og den ellers planlagte nedtrapning af karrieren dér.

Dengang ændrede jeg ikke ved det originale manuskript, og det har jeg heller ikke gjort nu. Eventuelle nye læsere må derfor venligst bære over med, at denne bog på visse strækninger er endog ganske bedaget. Den sætter nogle scener for nogle mennesker og nogle klubber, som i flere tilfælde har ændret sig væsentligt siden. Camp de Sarria i Barcelona er for eksempel - og fuldt forståeligt - revet ned i dag, og Jesus Gil er ikke længere enerådig hersker i Atletico Madrid, men derimod død. Det samme er Giorgio Chinaglia desværre også.

Og Andreas Laudrup er blevet voksen og har for længst grebet ud efter sin egen skæbne, og sådan kunne man blive ved.

Denne bog bedes derfor læst med dette væsentlige forbehold - som et øjebliksbillede. Sådan – nogenlunde – så tingene ud, da Michael Laudrup stadig spillede og siden sluttede sin aktive karriere i 1998.

Dengang var en tilværelse som træner i første omgang helt udelukket, og i anden ombæring forsigtigvis i støbeskeen. I dag er den i fuld udfoldelse, i skrivende stund i Swansea, med alle de muligheder og risici, som det indebærer. Men hvor den ender, er en helt anden historie, og den er heldigvis slet ikke klar til at blive skrevet endnu.

Jakob Kvist

København, 2013

I

»Hej Michael,« lød det fra den anden ende af forretningen. Og da Michael og Siw vendte sig om, fik de øje på en vinkende Johan Cruyff i selskab med sin kone, Danny.

Det var et mærkeligt sammentræf. Ikke kun fordi det var første gang, de to hollændere var i Madrid sammen, siden Siw og Michael Laudrup var flyttet til byen. I høj grad også fordi mødet fandt sted på Siws fødselsdag.

I Barcelona havde de to par altid spist sammen på denne dag, men i år skulle Siw slet ikke fejres. Fjorten dage senere skulle hun og Michael bryde op fra Spanien, så Siw var bare gået i gang med at pakke syv år sammen i kasser.

Det var en underlig fornemmelse og en underlig måde at holde fødselsdag på, og hun kunne ikke lade være at gå og gøre status over det hele. Og netop derfor var hun kommet til at savne Johan og Danny lidt.

Om eftermiddagen var hun og Michael taget ind til Madrid for at handle i en af de eksklusive tøjbutikker, og pludselig stod de to hollændere så foran dem.

Cruyff og Laudrup havde aldrig fået sagt farvel til hinanden i Barcelona. Det var stemningen ikke rigtig til. Men de havde talt hyggeligt sammen en enkelt gang siden i forbindelse med en velgørenhedskamp.

Den 10. februar 1996 havde de også mødtes – i rollen som modstandere – på Nou Camp i Barcelona. En episode fra denne kamp, hvor Cruyff tilsyneladende ikke ville give Laudrup bolden efter et indkast, var gået verden rundt og blevet tolket i en uendelighed.

Det havde Siw nu bare grinet højt og længe af. Og det var da heller ikke væsentligt denne majdag i Madrid, hvor de begge stod på tærsklen til at afslutte en fantastisk epoke. Laudrup vidste, at det for hans vedkommende var forbi om fjorten dage. Cruyff havde sandsynligvis endnu kun en fornemmelse.

Hvad de to mænd talte om, forbliver til dels en hemmelighed. Men for første gang nogensinde hørte Michael Laudrup Johan Cruyff indrømme en fejl. Det drejede sig om de udlændinge, han havde købt som afløsere for Laudrup, Koemann, Stoichkov og Romário. Cruyff havde undervurderet catalanernes behov for forbilleder, erkendte han. Det handlede ikke kun om, hvad der foregik på banen. Tingene udenfor var nok så væsentlige. Og der manglede de nye personlighed og klasse. Det Michael Laudrup i så enestående grad havde givet byen foruden sit spil.

Denne gang fik de alle fire sagt ordentlig farvel, da de skiltes. To uger senere – søndag den 19. maj – lod Michael Laudrup sig hylde på San Bernabéu i en enestående og betagende afsked med Real Madrid og klubbens tilhængere.

Samme dag blev Johan Cruyff under stor dramatik nægtet adgang til Nou Camp i Barcelona. Dagen før var han blevet ringet op af vicepræsident Gaspart, der havde meddelt ham, at det nu var forbi, sådan som han havde fortalt det til så mange i sin efterhånden årelange rolle som klubbens foretrukne bøddel. Som tak blev han overfaldet af Barca-tilhængere, der rasede over fyringen, og sikkerhedsfolk måtte kaste sig imellem for at redde den uelskede Gaspart fra hoben.

I pressen forsøgte præsident Núñez i dagene efter at inddrage Cruyffs behandling af Michael Laudrup for at retfærdiggøre fyringen. Men den omklamring ville danskeren meget gerne have sig frabedt. Han vidste bedre – både hvad angik Núñez, Gaspart og Cruyff.

Så enkelt kunne historien om ham og hans hollandske træner igennem fem år overhovedet ikke fortælles.

1

Hvad skal der dog blive af den knægt?

Johan Cruyff var ikke direkte involveret i Michael Laudrups første professionelle tilbud.

Men han vidste, at det forelå, og han glemte det ikke igen.

Det faldt i 1977, da Michael Laudrup var 13 år gammel. På det tidspunkt spillede Cruyff i FC Barcelona, og det var hans gamle klub Ajax, der havde fået øje på det danske stortalent.

Hollænderne havde det hele klar. De tilbød skolegang og en plejefamilie at bo hos. Den unge dansker skulle bare komme ned og spille, så ville alt det andet blive arrangeret for ham. Som for en rigtig professionel.

Men henvendelsen blev end ikke overvejet i familien Laudrup. Svaret var blankt nej. Tankegangen bag tilbuddet lå så langt fra stemningen i hjemmet på Grønnemarksvej, som det er menneskeligt muligt. Selvfølgelig skulle Ajax ikke have Michael. Spørgsmålet var snarere, om fodbolden overhovedet skulle.

Forældrene var begge elitesportsfolk, og de havde selv prøvet den professionelle tilværelse ganske kort, da Finn Laudrup fra 1968 til 1970 spillede i østrigske Wiener SK. Han regnedes for sin generations måske største fodboldspiller, og talentet rakte nok betydeligt længere end til denne europæiske mellemvare.

Hvor langt kan man så kun gisne om. Når folk tæt på både far og søn i dag sammenligner de to som spillere, kommer der altid stor jævnbyrdighed ud af overvejelserne. Finn Laudrup havde da også gode tilbud på hånden fra i hvert fald Frankrig og Østrig, da han og familien i sommeren 1970 besluttede sig for at rejse hjem. Men penge alene kunne ikke overtale dem. De ønskede ikke længere at være ude, og de kom tilbage til Danmark uden tilnærmelsesvis at have omsat evnerne på banen til en bankbog, der afspejlede de oprindelige muligheder.

Der er næppe tvivl om, at forældrene allerede fra såvel Michael som Brian Laudrups tidligste år, havde en klar fornemmelse af, hvad deres talent for fodbold kunne føre til. Finn Laudrup har selv engang fortalt om, hvordan det allerede i Østrig – da Michael var fire-fem år gammel – gik op for ham, at der var noget særligt på færde. Drengen spillede hele tiden, og det foregik ofte op ad muren i gården neden for familiens lejlighed. Dumpene dernedefra blev en velkendt lyd i stuerne. Men en dag hørte de pludselig op, og Finn kiggede ud for at se hvorfor. Da havde Michael fundet ud af at holde bolden kørende, uden at den ramte jorden – og skiftevis med højre og venstre fod.

Det satte nogle tanker i gang. Som Lone Laudrups bror, Brøndby-træneren Ebbe Skovdahl, siger det i dag:

»Man kom simpelthen til at tro på, at der var noget genetisk i det. Noget i arveanlægget.«

Ved en senere lejlighed havde Finn Laudrup en aften i Danmark besøg af en vagtlæge. Han lå på sofaen og havde det skidt, og under undersøgelsen kom de to drenge ind fra haven med hver sin fodbold under armen.

»De to, de bliver landsholdsspillere en dag,« sagde Laudrup.

På det tidspunkt var drengene endnu små. Men vagtlægen kan sigende nok stadig huske historien.

Spørgsmålet er så bare, om tonefaldet har været så faderligt stolt, som ordene umiddelbart antyder. Det kan der ikke gives et bud på så mange år efter, men der er ikke tvivl om, at Finn så tingene i et anderledes og mere problematisk perspektiv end prototypen på den stolte fodboldfar normalt ville gøre.

Ligeså var tilfældet med Lone Laudrup. Hun gav på et senere tidspunkt – i forskellige private sammenhænge – udtryk for, at hun ville have valgt anderledes for sine sønner, hvis det på nogen måde havde stået til hende. Hun fandt ganske enkelt omkostningerne ved tilværelsen som professionel fodboldspiller for store.

Begge sønner har da også i adskillige interviews igennem årene givet udtryk for, at de på ingen måde blev pacet frem af hjemmet. Finn fulgte sine sønner uhyre tæt og så dem ofte spille, men der blev aldrig råbt af dem eller skældt ud på dem. Den slags fædre var der også dengang nok af, men Finn var ikke en af dem.

Tonen i opdragelsen havde snarere en snert af advarsel mod det uundgåelige. Kunne det ikke blive anderledes, så skulle drengene i hvert fald ikke begynde at tro, at fodbold var hele livet, og at de – alene i kraft af deres betroede talenter – dybest set fortjente den status af ophøjethed, som en vanvittig verden udstyrer boldkunstnere med i denne periode af historien.

Hvordan forældrene så siden har påset, at drengene førte deres talenter ud i livet, skal der ikke gisnes om her. Hverken Finn eller Lone Laudrup ønskede at medvirke i denne bog. »Der er skrevet nok,« lød beskeden fra Finn Laudrup i telefonen, og det i sig selv indikerer selvfølgelig, at synet på virakken omkring fodboldspillere i almindelighed og sønnerne i særdeleshed ikke har ændret sig radikalt, siden de to topstjerner var knægte.

Det var uden tvivl af stor værdi for begge brødrene, at der ikke fra hjemmets side lå noget pres på dem i de formende år. Måske især for Brian, da han som ung teenager løb ind i sine første nedture over at skulle udfylde rollen som Laudrup den Tredje. Pludselig fratog omgivelserne – og ikke mindst de skrigende fædre, der fra sidelinjen råbte »spark mini-Laudrup ned« – ham al glæde ved spillet. Forpligtelsen og forventningerne sænkede sig som tunge skyer over hovedet på ham, og fra at være midtpunkt for et helt fodboldmiljøs slet skjulte ambitioner blev han forvandlet til en grædende dreng, der ikke længere ville have noget med det hele at gøre.

Det hørte Brian aldrig et bebrejdende ord for. Han kom hjem, lagde støvlerne på hylden og meddelte forældrene, at han nu i stedet ville spille musik. Det var helt i orden. Han måtte gøre, som han selv ville.

Fodbold kunne aldrig blive en pligt.

Det blev det så alligevel henad vejen – til tider og i større eller mindre grad. Men det var ikke forældrene, der opfordrede til spil uden glæde. Drengene måtte selv vælge, og til sidst vandt instinktet også for Brians vedkommende. Hans pause varede ikke mange måneder, og den lærte ham først og fremmest at bide tænderne sammen. Ikke at give op. Som han helt enkelt formulerede det i et interview for et par år siden:

»Når ens talent for sport er så stort, så bliver man nødt til at følge det.«

Der var med andre ord ikke rigtigt noget at gøre.

Michael kendte derimod ikke til spillemæssige kriser af det format. Han havde ikke nogen storebror at leve op til, og selvom faderen stadig var aktiv, så var især hans landsholdskarriere stærkt nedtrappet i 70erne. Desuden kan man generelt sige, at danskerne på det tidspunkt endnu ikke havde opfundet deres eget bud på fodbold-mani. Det ændrede sig omkring det tidspunkt, da Michael selv trådte ind på seniorscenen, og derfor kastede han – ganske ufrivilligt – en langt længere skygge tilbage på broderen, end tilfældet var i forhold til Finn og ham selv.

Fodbold var – med hans egne ord – simpelthen det bedste og det vigtigste for ham. Punktum. Sådan var det i Østrig, hvor han som Politiken engang skrev »levede som en professionel med nedrullede strømper og fodboldstøvler«, og sådan fortsatte det med at være, da han kom hjem og som seks-årig blev meldt ind i sin første klub.

Vanløse blev foretrukket, da familien flyttede ind hos bedsteforældrene tæt ved Damhussøen, og KB ikke ønskede at optage seks-årige medlemmer. Men efter et års tid fandt Finn og Lone Laudrup huset på Grønnemarksvej i Brøndby, og så blev klubdragten skiftet ud med den blågule fra vestegnen.

Allerede efter kort tid i Brøndby stod det klart for lederne i klubben, at der var noget specielt på færde i tilfældet Michael Laudrup. Klubbens formand Per Bjerregaard kan tydeligt huske fornemmelsen:

»Man skulle ikke have set ret mange fodboldkampe for at få øje på, at det var noget helt særligt. Jeg har heller aldrig været ude for noget før eller siden – bortset lige fra Brian, altså. Men en dreng på ni år, der rykker op et år for tidligt som lilleput og skal til at spille rigtig fodbold for første gang, og som så bare kan det hele. Alt det tekniske, som vi dengang gjorde meget ud af at træne med de andre, tæmninger, driblinger, alt sådan noget, det kunne han alt sammen. Ham skulle man simpelthen ikke lære noget om de ting.«

I sin første sæson lavede Michael 36 mål ud af i alt 104. Fordi han var yngre og derfor mindre end de andre, havde hans træner som regel placeret ham i højre side, så han ikke skulle ind og slås med en – set fra et ti-årigt perspektiv – stor forsvarskleppert. Når han så kom ude fra siden, fik han ofte plads til at komme op i fart, og så kunne han altid – med træner Finn Petersens ord – »snurre sig igennem«. Ofte blev kampene afgjort i de sidste ti minutter, når Michael skruede op for tempoet og selv lige lavede en to-tre mål.

»Heller ikke dengang var han den store arbejdsbi,« husker Finn Petersen. »Og nogle gange, når der var hård modstand, kunne jeg da godt i pausen bede ham om at bestille en lille smule, men det var ikke noget, jeg gjorde meget ud af. Jeg var allerede på det tidspunkt klar over, at den der dreng, han skulle bare spille sit spil. Han skulle drible, til han blev blå i hovedet, og så skulle han lave alle de mål dér. For det var han øjensynlig født til.«

Og Michael fortsatte med at gøre, hvad han var født til. Året efter scorede han 45 mål i 18 kampe. Men den unge spiller udviklede ikke kun denne side af sit talent i disse år. For på dette tidspunkt var han allerede ved at blive kendt.

Det begyndte helt tilbage i 7-8-års-alderen. Ikke mindst ved indendørsstævnerne hærgede han rundt på en maner, der var ganske uset for hans alder, og snakken begyndte tidligt at gå blandt ledere og ungdomstrænere. Tiden var endnu ikke så fordærvet, at børnene kunne være instrueret i at løbe og rive hinanden i trøjerne igennem en hel kamp, men de små poder blev advaret af deres trænere. Og Michael Laudrup, det var »ham den farlige«.

Den etikette forstod han at udnytte. Når han rykkede på fløjen, fór hele forsvaret ofte ud mod ham med det resultat, at nogle af de andre på holdet kom til at stå fri foran mål. Og dem afleverede han så til. Allerede på det tidspunkt demonstrerede han blik for den del af spillet, som han sidenhen skulle udvikle til et af sine mest iøjnefaldende særkender.

Det var efter anmodning fra klubben, at Michael blev lilleput et år for tidligt. Man mente, det ville være bedst for ham, og efter samråd med forældrene blev det besluttet. Det år blev det i princippet aldrig senere nødvendigt at tilbageskrive, og Michael Laudrup blev i 1982 den første danske yngling, der debuterede på A-landsholdet siden Harald Nielsen.

Selvom langt de fleste kyndige voksne således allerede fra drengens 8-10-års-alder havde en klar fornemmelse af, hvorhen det meget vel kunne bære for den unge spiller, så syntes det ikke på dette tidspunkt overhovedet at sætte sig spor i drengens egen bevidsthed. For iagttagerne omkring begyndte det – tidligt – at ligne skæbne, når man så, hvad der lå i fødderne, og vidste, hvad der lå i blodet. Men Michael selv var tilsyneladende ganske upåvirket af snakken.

»Han må jo have hørt, hvad man sagde om ham. At han kunne så meget mere. Det kunne han dårligt undgå. Men man mærkede det aldrig på ham. Han var fuldstændig ligetil og uden nogen form for attituder. Smadder sympatisk, simpelthen,« husker Finn Petersen.

Michael Laudrups med- og modspillere fra drengeårene forbinder heller ikke noget som helst skrydende eller selvhævdende med ham. Snarere tværtimod. Han var en glad og forholdsvis stille dreng, og selvom han var påfaldende god, så søgte han aldrig nogen lederrolle. Det overlod han til andre. Men hans evner gjorde så samtidig, at han var respekteret og med, hvor det skete, og i den position befandt han sig tilsyneladende godt.

At han så ikke drømte om at blive professionel fodboldspiller – som en hel horde af jævnaldrende mindre ånder må have gjort det – er blot endnu en nuance i billedet af en umådelig selvfølgelig omgang med talentet. Som alle andre interesserede havde Michael set Ajax og Cruyff triumfere tre-dobbelt i EuropaCup’en i begyndelsen af 70erne, men det havde ikke fået ham til at drømme sig mod stjernerne. Hans tanker gik i helt andre baner, og han læste flittigt stillingsannoncer i aviserne og lånte »Hvad kan jeg blive« på biblioteket. For han vidste virkelig ikke, hvad han ville være, når han blev stor. Fodbold var jo bare en leg.

End ikke tilbuddet han fik som 13-årig fra Ajax – Europas på det tidspunkt mest sagnomspundne klub – formåede at vække ham. Han registrerede henvendelsen, opfattede diskussionen i familien, men fortsatte ufortrødent med avisernes jobopslag. At skæbnen, omgivelserne, pengene, tilskuerne, fodboldbosserne og vennerne i fællesskab var ved at lægge sidste hånd på en motorvej igennem tilværelsen for ham, skænkede han ikke en tanke.

Først da han tre år senere, som 16-årig, sammen med kammerater fra KB besøgte Feyenoord og nok en gang blev anmodet om at flytte til Holland, gik der langsomt en prås op for ham. Og som 17-årig seniorspiller i KB blev han endelig klar over, hvor det bar hen.

En del tydede på, at han skulle være professionel fodboldspiller, når han engang blev færdig med gymnasiet. Da den erkendelse først havde grundfæstet sig i Michael, stod Finn Laudrup klar derhjemme med støtte og råd, parat til at forhandle med Europa.

Fader Finn stillede sin viden i sønnens tjeneste, og den var ikke ringe. Han havde også haft en del år at forberede sig i.

2

Det naturlige gennembrud

Handlen havde nok været den mest forudsigelige i dansk fodbolds historie. Per Bjerregaard havde aldrig et sekund troet på »hvis«.

Kun på »hvem« og »hvornår«.

Derfor var han ikke alvorlig nedtrykt. Det uafvendelige var sket, og det var kendetegnende for Brøndby-formanden, at han altid havde kunnet bøje sig for realiteter. Han var bare underlig trist og helt ude af stand til at glæde sig over, at det hele nøgternt set var gået utroligt godt for alle parter. Egentlig ville han helst bare sidde stille og roligt med sine egne tanker, sådan som han ofte havde for vane at gøre det om natten i sit hjem, når verden omkring ham sov.

Men det var slet ikke muligt i denne lille lejede Fiat, der var på vej op igennem et nattemørkt Tyskland. De tre andre i bilen var så glade, så Bjerregaard strengte sig an og smilede og grinte med. Øl kunne de dårligt feste på, for turen var lang, men de stoppede op gang på gang for at tanke op med colaer og chips, og formanden tog pligtskyldigst del i indkøbene.

Skeptikere vil mene, at han græd med det ene øje og lo med det andet, og det er næppe heller usandt. Ret beset kunne han dårligt tillade sig at være deprimeret. I Milano havde han netop sat sit navn på en kontrakt, der sikrede Brøndby flere penge end nogen anden dansk klub nogensinde tidligere havde tjent med en enkelt signatur. Penge der kunne – og også skulle komme til at – sætte realiteter bag formandens egen ambitiøse drøm om et professionelt europæisk fodboldeventyr på den ellers så nøjsomme københavnske vestegn.

Omkring tre millioner havde Per Bjerregaard fået til klubbens bankbog. Et enormt beløb for en dansk fodboldklub på en sommerdag i 1983, og det var i sig selv et gennembrud for formandens store vision. Men han kunne bare ikke sortere sine egne følelser. For nok var guldfuglen fløjet forudsigeligt fra reden, men det handlede bare ikke kun om forretning:

»Sådan en spiller får man jo kun en gang i sit liv som fodboldleder. Nu kunne vi så trøste os med, at Brian stadig var i klubben, men alligevel. Jeg havde det utroligt dårligt med det. Det var som at sige farvel til et medlem af familien. Men selvfølgelig var det uafvendeligt, det vidste vi jo godt, og klubben blev efter danske forhold utroligt rig.«

Selvom salget af Michael Laudrup forekom næsten indmejslet i stjernerne, så havde Brøndby ikke på forhånd fuldstændig strakt våben. I efteråret 1982 havde klubben faktisk udarbejdet en plan, som skulle holde på stortalentet i yderligere nogle år. Ved hjælp af sponsorer havde man stablet en rekordsum på benene, og den 18-årige gymnasieelev blev tilbudt halvanden million danske kroner for to år. Et beløb nær det ti-dobbelte af, hvad de bedste af de øvrige Brøndby-spillere tjente på det tidspunkt.

Forslaget blev aldrig overvejet seriøst af familien Laudrup. Sammen vurderede de, at der efter skat ikke ville være meget andet end hysteri, ansvar og misundelse tilbage af beløbet.

Og Brøndby var næppe overraskede over afslaget. I en radioudsendelse fra samme år var daværende kasserer Kurt Nielsen i hvert fald i stand til at styre sin forundring:

»Man forstår egentlig godt hans motivation for at sige, at det kunne han ikke gå ind i,« erkendte Nielsen ved den lejlighed.

Et halvt år senere, i natten til den 30. juni 1983, var samme kasserer da også den glade fjerdemand på vej op i Europa. Stærkt beriget kørte han sammen med sin formand og Michael og Finn Laudrup tilbage til Saalbach i Østrig, hvor Brøndby lå i Toto-lejr. På en restaurant oppe i bjergene blev salget fejret ved en fest med klubbens ledere, spillerne og deres kærester.

Michael Laudrup kom aldrig til at spille for Brøndby mere. Resten af turneringen ferierede han lidt med, men kampene stod han over af forsikringsmæssige grunde.

Og Per Bjerregaard genvandt langsomt humøret.

Formanden og Finn Laudrup var begge sidst i tyverne, da de mødtes første gang. Men de var langtfra i øjenhøjde.

Per Bjerregaard var netop stoppet som anfører for Danmarksserieholdet Brøndby i begyndelsen af 1973, da den afgående borgmester-formand spurgte, om ikke han ville overtage roret. Det sagde han ja til, og som en af sine første embedshandlinger fyrede han træneren. Normalt beklædte serietrænerne ikke de allervarmeste sæder i branchen, men Per Bjerregaard ejede en stille ambition, og han lagde hurtigt planer op. Via en af Michaels legekammeraters far – der boede i nærheden af Laudrups – fik Bjerregaard taget kontakt. Så pludselig en dag ringede en repræsentant fra serieklubben på hos den berømte Finn – der på det tidspunkt spillede i første division for Brønshøj – og spurgte, om ikke Brøndby var noget for ham.

Til opkomlingenes store forbløffelse sagde han kun nej. Ikke blankt nej.

»Det var helt vanvittigt,« husker Per Bjerregaard i dag.

»Men det var meget kendetegnende for den stemning, der var i klubben på det tidspunkt. Vi troede, vi kunne det hele, men jeg havde alligevel så meget respekt, at jeg ikke turde kontakte ham selv. Derfor brugte vi en, som kendte ham lidt fra skolen og fra forældremøderne.«

Finn Laudrup kunne sandsynligvis have spillet mange steder i Europa på det tidspunkt, og han havde – skulle det vise sig – otte aktive år i sig endnu. Alligevel endte det med, at han sagde ja. Til at blive spillende træner for et bundhold i Danmarksserien. Han lokkede syv nye spillere med sig, heriblandt svogeren og barndomsvennen Ebbe Skovdahl fra Vanløse:

»Jeg havde stiftet familie, og jeg vidste godt, at jeg aldrig blev professionel. Så jeg tænkte, okay, lad os da prøve at køre dem op i divisionen,« fortæller Skovdahl.

På nogenlunde samme ambitionsniveau må Finn Laudrup have befundet sig. Penge var der i hvert fald ikke i det nye tilhørsforhold, men alligevel kom der med ham en art professionalisme til klubben. Og når Per Bjerregaard i dag tænker tilbage, står det for ham som det allervæsentligste bidrag:

»Man siger altid, at Laudrup-familien med salget af Michael har betydet så meget for Brøndby økonomisk, og det er da også sandt. Men det var i virkeligheden de andre ting, der var vigtige. Vi var jo ingenting, og pludselig kom der en landsholdsspiller, som jeg regnede for den suverænt bedste i Danmark på det tidspunkt. Så jeg havde alle sanser åbne for at lære af ham. Hans erfaringer fra prof-fodbold, de ting han kunne fortælle fra Østrig, al den viden, som pludselig blev lukket ind i en lille serieklub. Det var det afgørende.«

På banen ændrede den nytilkomne også indstillingen fundamentalt. Tom Køhlert, der både har spillet og trænet i klubben, husker det således:

»Inden han kom, havde vi levet meget på taktik, og da Per og jeg spillede, var det meget defensivt, for at sige det mildt. Men med Finn kom individualisterne, ikke mindst ham selv, og spillet blev fundamentalt anderledes. Offensivt og direkte. Fra da af blev det simpelthen Brøndbys spillestil. Vi fandt ud af, at vi også kunne klare os med offensiv fodbold, og i dag er det et krav til alle trænerne i klubben.«

Finn Laudrup stillede store fordringer til sin nye klub. Alle spillere skulle have to par støvler, og de skulle udskiftes, når de var slidt op. Boldene skulle også leve op til hans krav. Maden på Storebælt blev klubbens ansvar, der var ingen vej udenom. Tøjvask ligeså. Og han indførte de såkaldte torsdags-aftener, hvor førsteholdet spiste middag med ledere og hustruer. De eksisterer stadigvæk – omend de er flyttet til kampdagene.

»Vi var mægtigt bange for, om vi nu kunne leve op til at have ham i klubben. Men samtidig gav det jo os alle sammen en enorm selvtillid, at vi havde ham. Og han lærte os at have en stjerne. Han gjorde det meget lettere efterfølgende at få Peter Schmeichel, som også var en stor stjerne, bare på en anden måde. Vi har jo haft mange landsholdsspillere efter Michael, men han og hans far beredte jorden for alt det der. De trampede simpelthen nogle stier, som vi stadig går og jokker i og har glæde af så mange år efter,« siger Per Bjerregaard.

For Brøndby-formanden var det altså den indstilling og den erfaring – og ikke primært pengene – som Laudrup-familien bibragte klubben, der blev afgørende for, at det var Brøndby og ikke KB, der overlevede det professionelle udskilningsløb op igennem 80erne. Men uanset hvad man lægger vægt på, er resultatet det samme; uden Laudrup´erne var klubben aldrig nået dertil, hvor den er i dag.

Og det var lige ved at gå galt.

Finn fungerede kun som træner i 1973. Her kiksede oprykningen, men den kom året efter, hvor Finn nøjedes med at spille – og trække gevaldigt i trådene. Men i 1976 – efter et par år i tredje division – fik Brøndby en træner, der lagde stærk vægt på både fysik og disciplin, og så var det slut med Finn Laudrup. I hvert fald ifølge klublegenden.

Han rejste tilbage til KB i første division, og året efter fulgte sønnen efter. I virkeligheden var der mange faktorer, der spillede ind. For Finns vedkommende handlede det også om et ynglingehold, der var kommet op, og som havde svært ved at klare hans kompromisløse adfærd på banen. Og for Michaels vedkommende spillede venner og muligheden for et ekstra år som drengespiller også ind. Men i mytologien måtte forklaringen med perspektiv vinde, og den handlede – selvfølgelig – om fodboldsyn.

Drengeholdet havde nemlig også fået ny træner. Efter en lang vinterpause mødte han sit hold med bemærkningen: »Vi tager det ganske let i dag – men fra mandag er det alvor.«

Det hæftede spillerne sig ikke så meget ved, før de så, at træneren forlod klubhuset uden bolde. De gik forbi træningsbanen uden at sige noget, og de gik længe, før deres nye chef stoppede.

»Kan I se det træ derude?« spurgte han.

Det kunne de lige akkurat.

»Fint. Når jeg fløjter, løber I så hurtigt som muligt ud til træet, rører ved det, og løber tilbage hertil.«

Det gjorde drengene så – hvorpå de klædte om til en bemærkning om at møde mandag, friske og veludhvilede.

»De løb for meget. Efter Laudrup-familiens mening, men også efter mere moderate folks,« husker Per Bjerregaard.

Inden klubben nåede at se, at ikke alt var, som det skulle være, havde Michael forladt den til fordel for KB. Og uanset hvor meget de andre faktorer måtte have spillet ind på beslutningen, så røg den løbsivrige træner ud, og klubben fastslog, at det fodboldsyn aldrig mere skulle få fodfæste i Brøndby. Men da var det for sent. Fuglene var fløjet, og kun den yngre Brian stod stadig tilbage.

Nu sad KB med alle trumferne.

Hvorfor klubben så aldrig rigtigt spillede dem, forbliver i dag en gåde for de fleste. Den havde et formidabelt hold i slutningen af 70erne, og i 1980 vandt den sit – skulle det siden vise sig – sidste mesterskab. KB lå i høj grad til at blive en storklub i den nye professionelle æra, men den kom aldrig med på vognen. Primært fordi ledelsen var for konservativ.

Man anså trøjen for at være et kald. Det var en ære at spille i den, og var man ikke enig, kunne man blot rejse. En af Michael Laudrups ungdomstrænere, tv-journalisten Jørgen Herbert, husker det på denne måde:

»Det var en ledelse, der ikke ville acceptere, at spillere skulle lave om på noget som helst. Og hvis de ikke ville blive i klubben, så var det også lige meget, for de skulle bare kunne lide at være der. Men det var ikke virkeligheden. For efter indførelsen af professionel fodbold var der blevet konkurrence om spillerne, og de valgte ikke længere udelukkende efter, hvor der var godt at være. Hvis de kunne få 3.000 om måneden et sted, så var det jo mange penge for dem. Det var det samme med Preben Elkjær, som blev smidt ud af klubben, fordi han ragede uklar med ynglingetræneren. Der burde man jo have fundet en løsning i stedet for på den måde at sende klassespillere væk.«

Men KB fandt ingen løsninger. Og Per Bjerregaard – der på det tidspunkt havde opgivet at matche den gamle og stærke klub – så sit snit, da Finn en regnvejrsdag i 1980 løb rundt og varmede op på Hvidovre Stadion. Efter en længere skadespause havde han problemer med at komme tilbage på førsteholdet, og ifølge Per Bjerregaard blev han »objektivt set behandlet meget, meget skidt«:

»Han var den bedste spiller, vi havde i landet. Og så satte de ham til at løbe og varme op i pisregnvejr, hvorefter han kom ind og spillede i to minutter. Det var simpelthen for dårligt.«

Efter kampen gik formanden over til Finn og sagde, at det da vist ikke kunne passe, at han skulle slutte på den måde. Laudrup lod sig overtale til at spille 1981 i Brøndby, der i mellemtiden var kommet op i anden division.

Det blev en af hans bedste sæsoner nogensinde. Holdet vandt suverænt og satte scoringsrekord med 85 mål i 30 kampe. Opskriften var direkte og pågående angrebsspil. Sådan ville Laudrup have det, og resultater som 8-4 og 5-2 var ikke usædvanlige, når han var på banen hos Brøndby.

Men derefter var det slut. Finn Laudrup havde spillet klubben i første division, men nu ville han ikke mere. I julen 1981 takkede han af ved et indendørs stævne i Brøndby Hallen, og trods utallige forsøg på overtalelse stod han fast på sin beslutning. Da var han 36 år gammel. For Finn Laudrup var lysten til at spille det eneste afgørende, og han lærte vel dybest set aldrig at forstå nogen anden tilgang til spillet. Allerede i 1979 overvejede han at stoppe på grund af den tiltagende forråelse af fodbolden:

»Jeg vænner mig aldrig til at blive mandsopdækket. Efterhånden er det kommet dertil, at jeg for enhver pris ikke må spille fodbold. Og så er der ikke noget ved at være med. Fodbold er ikke længere et boldspil, men snarere noget skaklignende. Hvordan sætter man modstanderens brikker ud af spil?«

Sådan udtalte han efter en kamp for KB mod Esbjerg, hvor han kun havde rørt bolden 10-12 gange. Men han gav dog ikke op ved den lejlighed. Han fik senere i nogen grad ret i sin pessimisme, men forinden nåede han altså selv i et par år endnu at slå nogle slag for det modsatte synspunkt.

I marts 1982 vendte Finn tilbage for at træne med Brøndby. Nogle timers old boys fodbold om ugen havde været for hård en nedtrapning for ham. Tilbagekomsten satte gang i avisspekulationer om, at han måske ville vende tilbage til topfodbold, men han afviste dem blidt:

»Nu må vi se. Men jeg tror det ikke. Ambitionerne er væk, og derfor er det sandsynligvis slut.«

Sagde han. Og derved blev det.

Der var ellers blevet drømt i krogene. Om et Brøndbyhold med far og søn. Michael var vendt tilbage i 1982 – altså samtidig med at Finn stoppede. Men den gamle bøjede sig aldrig for de sentimentale sværmerier. Far og søn kom kun til at spille en enkelt venskabelig match sammen, en sommerkamp i Finlux-turneringen mod B 93. Den huskes til gengæld af alle som det foreløbige højdepunkt i klubbens historie med 6000 tilskuere på lægterne. Også af Jim Stjerne, generalsekretær i DBU, der dengang var anfører for Brøndby:

»Der var simpelthen ikke et øje tørt, da Finn sendte Michael af sted med en aflevering efter fire minutter, som han scorede på.«

Året forinden – i 1981 – havde Michael fået sin senior-debut i KB. Ganske vist som 17-årig yngling, men alligevel. Han startede i sommerens Toto-kampe på førsteholdet, og allerede i september fik han debut i Europa Cup´en. Det var mod irske Athlone Town, og selvom den unge Michael bagefter betegnede kampenes råhed som »uhyggelig«, gik KB videre, og Laudrup blev i pressen udråbt til redningsmand.

I løbet af disse efterårsmåneder begyndte det unge talents karriere for alvor at tage fart. Han blev hurtigt fast mand på KB’s hold og var det halvsæsonen igennem. De professionelle tilbud begyndte for alvor at indløbe, ikke mindst fra de ivrige hollandske klubber, og ved sæsonens udgang blev han kåret til Årets Fund i første division.

Nu var han om ikke etableret så dog for alvor opdaget. Dels af offentligheden – og dels af sig selv. Hans bevidsthed som kommende professionel fodboldspiller var langt om længe ved at indfinde sig.

Den 17. november skrev han kontrakt med Brøndby, og endnu en pind til KB’s ligkiste blev dermed banket på plads. Ved sæsonafslutningen mistede klubben omkring 10 spillere – foruden Laudrup blandt andre også Per Frimann. Årsagerne var både sportslige og økonomiske. En ny træner dekreterede mindre teknisk fodbold, og klubbens ledelse ville stadig ikke høre tale om økonomiske krav af betydning.

Finn Laudrup drøftede på sin søns vegne tingene igennem med KB’s formand, og han stillede dels sportslige krav til holdets sammensætning og dels økonomiske krav. Efter sigende drejede det sig om et beløb i omegnen af 50.000 kr. om året. Men KB-formanden var hverken til at hugge eller stikke i. Han havde endnu ikke noteret sig, at store spillere i de nye tider både kunne kræve og slippe godt fra det, og ingen skulle fortælle ham, hvad KB skulle gøre.

Fejlbedømmelsen må i historiens unådige lys betegnes som fatal. Den urgamle og hæderkronede klubs nedtur tog fart, og små ti år senere havde den ikke længere sit eget førstehold.

Men Per Bjerregaard var ikke gnavet af fortidens orm. Tværtimod. Han var en moderne professionel, og han betragtede også Laudrup´erne som sådanne. Kvalitet koster, og Michael fik foruden ordentlige sportslige muligheder en gage op imod de 100.000. Ikke en formue, men nok til at han som gymnasielev kunne købe sig en Volvo Amazon, hvilket var mere end de fleste af hans kammerater på Schneekloths Skole havde råd til.

Forhandlingerne mellem parterne var på ingen måde barske, og hverken Michael eller hans far fik et stempel med »grådig« klasket på ryggen ved den lejlighed. Deres krav lå tværtimod i underkanten i forhold til Brøndbys egen vurdering af, hvad evnerne på banen – og ikke mindst mulighederne i en kommende handel – var værd. Opgøret med KB var derfor slet ikke kun et spørgsmål om penge. Det handlede snarere om tidernes skiften, om indstilling og om selvværd, og her måtte familien Laudrup naturligvis igen være blandt de forreste.

Man vidste jo, hvad der ventede husets ældste søn om hjørnet.

I 1982 kom så det definitive gennembrud, selvom Michael Laudrup på papiret stadig stod anført som yngling. Talentet kunne ikke længere holdes i tøjr, og datoen den 28. marts kan samtlige Brøndby-folk kaste på bordet på kommando.

Det var Laudrups debut på førsteholdet, og det var Brøndbys ditto i første division. Slagteofferet hed B 1909, og de rejste hjem med 1-7 i bagagen efter en fodboldopvisning, der øjeblikkeligt blev udråbt til det bedste et nyoprykket hold nogensinde havde præsteret.

Michael Laudrup scorede til 1-0 og 2-0. Han spillede aldeles fremragende og strøg om tirsdagen ind som Ugens Spiller i Politiken.

Fra dette øjeblik var der uigenkaldeligt fokus på den 17-årige dreng. Det skulle sidenhen bliver meget værre, men fra søndag den 28. marts 1982 var Lone Laudrups stille ønske om et mere tilbagetrukket liv for sin søn ikke længere en realistisk mulighed.

Jim Stjerne – der i øvrigt scorede til 4-0 i samme kamp – husker det tydeligt:

»Det skete lige med det samme. Det var ham, man fokuserede på. Også fordi vi havde det der helt specielle forhold, at vi året før havde haft Finn Laudrup. Nu havde vi så Michael, og kunne det dog blive til, at de skulle spille sammen.«

Brøndby sluttede som nummer fire i rækken dette første år. Michael Laudrup blev kåret som Årets Spiller og endte som nummer tre på topscorerlisten med femten mål. Men først og fremmest mejslede han sig ind i den offentlige bevidsthed, som manden der kunne gøre forskellen:

»Han kunne simpelthen afgøre kampene,« husker Per Bjerregaard. »Vores hold var ambitiøst og ungt, men ikke så stærkt igen. I visse kampe skaffede han os ene mand to point på soloture, hvor han enten sluttede af med at score eller spillede en fri. Han var den helt afgørende brik. I kraft af ham kom vi blandt dem, der kunne tage medaljer. Omvendt tør jeg slet ikke sige, hvordan det var gået uden ham.«

Så smøgede samtlige europæiske mellemhandlere og opkøbere for alvor ærmerne op. Hver dag indeholdt sin sky af avisrygter. Så ville Ajax have ham. Så var de næsten enige. Så ville Liverpool betale det dobbelte af Ajax´ bud. Så ville AEK Athen, så ville Feyenoord, så AZ 67, St. Etienne, Frankfurt, Inter, Arsenal, Manchester United, Anderlecht, Barcelona. Stort set alle topklubber i Europa var ude med snøren, og hjemmet kom i en tilstand af belejring. Familien følte sig under pres. Men i Brøndby sendte man bare alle henvendelser videre, for det var alligevel Finn, det hele skulle igennem. Det vidste man jo.

Umiddelbart viste den unge spiller ingen tegn på forandring. Der var ingen nykker, og uanset hvor meget interessen om hans person accelerede, dukkede der aldrig det mindste tegn på hovmod op. Over for sine kammerater var Michael Laudrup stadig nøjagtig den samme:

»Han vidste selvfølgelig godt, at han var blevet stjerne. Men man kunne ikke mærke det på ham. Han krævede ikke nogen særbehandling eller specielle hensyn af nogen art, og han faldt ind i gruppen, som han altid havde gjort det,« siger Per Bjerregaard.

Den lethed går igen overalt i beskrivelsen af den unge Laudrup. Han var aldrig besværlig. Han troede ikke, han var noget. Og større roser kan næsten ikke gives til et menneske i Danmark. Tom Køhlert trænede både Finn Laudrup og siden Michael Laudrup på Brøndbys førstehold, og han noterede sig nogle væsentlige forskelle:

»Finn var lidt mageligt anlagt, kan man godt sige uden at genere nogen. Han var ikke meget for at træne, og slet ikke uden bold. Han var ikke meget for at løbe, simpelthen. Og han kunne godt virke brovtende og nykkeagtig, når han spillede, selvom han slet ikke var sådan. Men hvis man ikke kendte ham, kunne det se sådan ud. Og jeg tror aldrig, han har været nogen træners livret, fordi der var for mange ting, han ikke syntes. Han var uenig med trænerne om taktik, og der var også altid noget omkring den fysiske træning.«

Finn Laudrups temperament var notorisk. Hans raseri kunne nå uanede højder, hvis en dommer eller – ikke mindst – en medspiller begik en fejl. Det tærede i længden på hans goodwill i klubben og var altså også en medvirkende årsag, da han i første omgang forlod klubben. Adskillige af de unge talenter var simpelthen skræmte, når de skulle spille med ham.

Der var sønnen helt anderledes. Michael kunne måske nok have lidt af den samme humør-afhængige indgang til kampene, men han løb sig slet ikke de staver i livet, som faderen havde for vane. Nok havde han talentet, men lige så afgørende var hans udtalte vilje til at arbejde seriøst med det. Både i forhold til hans egen træning, men også i forhold til holdets muligheder for at fungere som et hold. Og for det blev han utrolig værdsat og respekteret af sine kammerater.

»Jeg mindes ikke, at vi havde en eneste episode i de halvandet år, han var her,« siger Tom Køhlert. »Han var kanonaktiv og utrolig behagelig at arbejde sammen med. Han trænede de der 4-5 gange om ugen, og jeg har aldrig hørt ham pibe. Han tog det, der skulle tages. Men selvfølgelig var han ustabil, fordi han var så ung, og det gav sig indimellem udslag i mindre gode kampe.

Jeg kan huske, da vi fik en katastrofal start på hans andet år, i 1983, og lå i bunden med et point efter fem kampe. Da var hans kommentarer sådan noget med ‘at nu skulle vi ikke gå i panik, vi kunne jo sidste år, det kommer igen’ og så videre. Det var utroligt modent af ham. Han var så ung, han havde problemer med mandsopdækning og gled ofte ud af kampene, og alligevel prøvede han at løfte holdet i stedet for at spille klog og kræve ændringer og sådan. Det var faktisk meget imponerende,« husker Køhlert.

Skuden vendte for Brøndby, og de spillede de næste fjorten kampe uden nederlag. Men Michael Laudrup kunne faktisk godt både have spillet klog og krævet ændringer. Han havde trods alt i løbet af 1982 placeret sig som stjernespiller, og i klubben var han blevet det naturlige midtpunkt. Hans status var til det, men han forvaltede sin succes med en påfaldende ydmyghed.

Trods en vis skepsis fra landstræner Sepp Piontek, kom han så også på landsholdet. I april var han med på ligalandsholdet, der i en træningskamp slog belgiske Lokeren med 2-1, og på sin 18-års fødselsdag, den 15. juni, debuterede han på A-landsholdet i Norge og scorede det enlige danske mål i en kamp, som Norge vandt 2-1.

Kun ni år efter visionernes indtog havde Brøndby fået sin første landsholdsspiller.

3

Det skal blive dyrt

Da Michael Laudrup debuterede på det danske landshold, var det lille kongerige højt mod nord endnu ikke gået grassat i den roligan-rus, som skulle overmande nationen et par år senere. Sepp Piontek var blevet ansat i 1979, og selvom festens start godt kan dateres til den 3. juni 1981, da de senere verdensmestre fra Italien blev slået med 3-1 i Idrætsparken, så havde den rød-hvide selvtillid endnu ikke indfundet sig i stort format. Danmark var ikke med ved sommerens VM i Spanien, og det var jo, som det plejede. Så avisernes dækning af kampen mod Norge stod på ingen måde mål med vore dages fokusering på begivenheder af den art.

Men for Michael Laudrup var det rigeligt.

Det husker Jim Stjerne tydeligt. Han var anfører og en af de ældre spillere på Brøndbys hold, og han og hans hustru blev ofte opsøgt af Michael og hans nye kæreste, Tina Tunøe.

»De kom tit hos os. Han kunne ikke være i fred derhjemme, for alting handlede om, hvorvidt han skulle til Barcelona eller Ajax. Der var hele tiden fotografer, og så stod Se og Hør lige pludselig i haven. Og han var meget, meget sky. Vi kunne for eksempel ikke foreslå dem, at vi gik en tur i Tivoli eller en tur ned ad Strøget. Så ville han hellere sidde inde i vores to-værelses i Valby og se sport. Han kunne ikke gå uantastet nogen steder, der kom altid folk hen og bad om autografer, og det ønskede han ikke.«

Jim Stjerne tilføjer, at han alle dage har opfattet Michael som »et genert og ydmygt menneske«. Det er en karakteristik, der stadig holder, men i disse tidlige år fandt den også sit udtryk i en udbredt skyhed, en lukkethed, som må have taget nogle voldsomme livtag med den berømmelse, der voksede som en flodbølge og på dette tidspunkt ikke længere kunne holdes tilbage.

Denne instinktive trang til at krybe i skjul for de offentlige blikke var også noget, Michael havde fået med i fodbold-arven fra Finn. Om den direkte var medvirkende til, at forældrene i realiteten valgte den professionelle tilværelse fra, må fortsat stå åbent, men det var i hvert fald ikke den udstillede del af den, de brød sig mest om. Og Finn beskrives af langt de fleste – nu som dengang – som en meget lukket person.

»Han fortalte mig engang,« husker Tom Køhlert, »at han kunne rødme bare ved at gå ind i en slagterforretning, hvis der var mange mennesker, og han vidste, at de kiggede på ham og vidste, hvem han var. Og den generthed var der mange, der opfattede som en højrøvethed, men det var faktisk det modsatte.«

Michaels to bedste kammerater i gymnasieårene var Frank Høy og Lars Skanvig. De kom meget i hjemmet, og de medbragte en vis fjernbeundring for Finn, som stadig var en kendt og populær spiller i de år. Men heller ikke dem pludrede han just med i timer.

»Finn var en svær person,« siger Frank Høy. »Indelukket og slet ikke en, der startede en samtale. Jeg har aldrig oplevet, at han har åbnet sig. I virkeligheden utrolig lig Michael, som han var på det tidspunkt. Men i modsætning til Michael virkede Finn arrogant på sin omverden. Sådan blev han tolket, selvom han garanteret ikke ønskede det, på grund af sin attitude, sit kropssprog og sin manglende lyst til at tale.«

Æblet dumpede ikke langt fra stammen. Hvor den fem år yngre Brian mere lignede sin mor af åbent sind og derfor også åbenlyst havde sine problemer, så viste Michael mere tendens til at vende tingene indad.

For udadtil var han altid den samme.

Igennem gymnasietiden festede og føjtede han rundt ligesom alle andre i den alder. Han var i Prag, ligesom næsten alle andre, solgte jeans og det, der var værre, og som så mange andre blev han arresteret for ikke at have klippet en busbillet til 33 øre korrekt. Han var med i festudvalget, han var tutor og gik i det hele taget ikke glip af noget som helst.

»Der er ikke noget med nogen tabt ungdom dér,« siger Frank Høy. »Han var bestemt ikke den, der stillede sig hen i krogen, når vi andre festede. Han var god til det, og han håndterede det godt på den måde, at han aldrig stod og dummede sig og svinede folk til på sådan en her-kommer-jeg-maner. Men han var klart lige så beruset som os andre, til tider mere, og vi festede jo tit og ofte.

Men jeg har aldrig set ham springe en træningsseance over, lige meget hvor kogt han havde været aftenen før. Der var mange eksempler, hvor han kom i seng, når fuglene pippede, og en time efter spillede turnerings- eller træningskamp et eller andet sted, hvor du ikke kunne se det på ham overhovedet. Han har altid været blandt spidserne, når der skulle festes, og alligevel står han som den mest gennemprofessionelle. Det er en enorm psyke og en fremragende fysik, der ligger til grund for det.«

Michael Laudrup blev meget hurtigt et naturligt midtpunkt i gymnasiet. Han var feteret, han var et fodboldnavn, og pigerne var glade for ham. Allerede på den første skoledag gik snakken om, hvem der var kommet i klasse med ham, og efterhånden som årene gik måtte den spinkle dreng begynde at give autografer, når han tog bus nummer 130 til og fra skolen.

Da han som 16-årig sammen med tre kammerater var taget på telttur på Bornholm for at leve af dåsemad og sprut i nogle dage, begyndte rygtet at løbe på øen. »Michael Laudrup er her.« Det medførte, at nogle lokale fik arrangeret en træningskamp mod de tilrejsende, og ved den lejlighed løb adskillige rundt og spurgte, hvem der egentlig var Michael Laudrup. De vidste ikke, hvordan han så ud – men kendt, det var han ligegodt.

De ting tog Michael Laudrup udadtil altid med et grin. Sådan var det jo. Og på gymnasiet forblev han vellidt. Igen: en fin fyr, men genert. Som helst holdt sig til den samme lille gruppe drengevenner, samt til Tina, da hun kom ind i billedet. Som helst holdt sig, hvor han var tryg.

På dette tidspunkt havde han tænkt tingene igennem. Han var, som Tom Køhlert formulerer det, »typisk moderne i sin indstilling«. For han ville have sin studentereksamen. Ikke fordi han længere var i tvivl om, hvad han skulle, og at han derfor aldrig ville få brug for det stykke papir. Men for sin egen skyld, simpelthen.

Så efter at have forsømt halvdelen af tiden i 1.G, og en tredjedel af tiden i 2.G, tog han sig sammen med kniven på struben i 3.G. Han sendte afbud til landsholdet – også til de vigtige EM-kampe – på grund af lektier, og til sidst gik han så op til den mest mediedækkede knald-eller-fald geografieksamen, nationen nogensinde har været vidne til.

Han skulle have 10. Fra forskelligt hold fornemmede man – og i hvert fald fornemmede han selv – nogle undertoner i retning af, at disse sidsteøjebliks eksamensproblemer nok skyldtes, at han var fodboldspiller og derfor også »bogligt uegnet«. Det generede ham voldsomt, og det var givetvis med til både at presse ham og sætte ham yderligere op, selvom det indlysende var noget vrøvl. For han havde forsømt så meget på grund af sin egentlige karriere – og oveni lagt sig ud med sin matematiklærer – at det skulle give enhver problemer i opløbet.

Men han var udfordret, og han ville vinde den kamp også. Så han læste fra torsdag til mandag i een lang uendelig køre, hvor han kun lod sig afbryde af lørdagstræningen og søndagskampen for Brøndby, som han ovenikøbet scorede i. Søvn fik han ikke meget af, men han var heldig, da han endelig kom op. Han trak sit speciale – Nordafrikas ørkenområder – og fik 11.

Nu var Michael Laudrup endelig klar – både på papiret og i hovedet – til at give efter for presset fra Europas fodboldklubber.

Det vil sige, det havde han sådan set allerede gjort.

Omkring den 1. april havde Juventus fået en aftale på plads med familien Laudrup, og det var gået forbløffende smertefrit. Efter en på mange måder forfærdelig periode med uendelige spekulationer, talløse henvendelser og kuldsejlede forhandlinger gled det hele pludselig så forfærdeligt nemt, da først storklubben fra Torino med det selvsikre letsind kom til bordet.

Det skete i form af to italienske verdensmænd, klubbens præsident Giampiero Boniperti og økonomidirektøren Giuliano, der kom rejsende til København på foranledning af en herboende tidligere Juventus-spiller, Mario Astori.

»Han havde fortalt mig, at der i København fandtes denne purunge spiller, der havde en stor fremtid foran sig, og så rejste jeg simpelthen derop,« fortæller Boniperti.

Så smertefrit gik det faktisk. Astori fortalte Finn Laudrup, at Juventus-ledelsen ville komme lige så snart, de måtte, og han fik besked med tilbage om, at de var velkomne. Der blev arrangeret et møde i Astoris hus på Amager, og i løbet af tre timer var aftalen på plads. Lønnen overgik uden besvær de øvrige tilbud, danskeren på det tidspunkt havde fået, og hver gang Finn eller Michael lancerede et nyt krav angående for eksempel frihed til landskampe og frihed til at rejse hjem og spille som amatør, hvis noget skulle gå galt, slog italienerne storsindet ud med armene og accepterede uden at kny. De havde stil, og det imponerede den lille danske forhandlingsdelegation.

Af de utallige, der havde henvendt sig før Juventus, var kun tre blevet taget seriøst. En klub som for eksempel Sunderland blev fejet af banen med en bemærkning om, at »det lyder jo ikke ligefrem som en drømmeklub«. Der var råd til at vente, men da Barcelona henvendte sig i efteråret 1981, rejste familien Laudrup ned for at se på forholdene. De så Allan Simonsen spille på Nou Camp, fik hilst på præsident Núñez, og de registrerede generelt, at klubben var utroligt velorienteret om såvel sønnen som faderen. Og Michael Laudrup udtalte sig imponeret til pressen:

»De er indstillet på at betale hvad som helst tilsyneladende. Og forholdene i klubben tiltaler mig. Det var fantastisk. En ægte storklub,« sagde han kort efter besøget.

Alligevel blev der takket nej. Michael ville vente og have sin eksamen, og Allan Simonsen frarådede også projektet. »Det er for hårdt,« skal han have sagt til Laudrup ved den lejlighed.

Det næste vigtige tilbud kom fra Ajax, der som tidligere nævnt havde været ude efter Michael adskillige gange i løbet af opvæksten. Men det blev kun til en enkelt forhandling med hollænderne på Hotel Globetrotter i København, hvor parterne overhovedet ikke kunne blive enige om økonomien.

»Han var alt for dyr. Han og hans familie krævede 9,6 millioner kroner for en 3-års kontrakt, og så måtte vi stoppe. Vi kunne købe det meste af et hold for de penge,« udtalte præsident Harmsen i sommeren 1983. Den forklaring kunne Finn Laudrup ikke helt acceptere. Han lagde vægt på, at det var ham selv og sønnen, der havde sagt fra – ikke hollænderne. Men uanset hvad, så strandede forhandlingerne allerede i vinteren 1983, selvom aviserne i månederne efter var overbeviste om, at Amsterdam-klubben ville blive Michaels første professionelle stop.

Det var også det bedste gæt, indtil Liverpool kom på banen. Den engelske mesterklub nåede så til gengæld at blive næsten realitet, før enigheden sank i grus, da englænderne pludselig valgte at gamble.

Fredag den 25. februar 1983 rejste familien Laudrup til England. På flyveren mødte de journalisten Jørgen Herbert, der var på vej over for at kommentere en tipskamp for DR, og dermed var nyheden om kontakten til Liverpool ude. Det gjorde så heller ikke så meget, for parterne blev enige i løbet af dagen. De mødtes på et hotel i den lille by Chester mellem Liverpool og Manchester, og ved to-tre-tiden om natten blev forhandlingerne lukket med enighed om en tre-årig kontrakt. Peter Robinson, John Smith og legendariske Bob Paisley var mødt frem for klubben, og deres oplæg var en langtidskontrakt på fire-fem år. Det ville danskerne under ingen omstændigheder acceptere, for Michael følte sig på dette tidspunkt slet ikke sikker på noget som helst. Dybest set anede han ikke meget om, hvad en professionel tilværelse indebar, og han ville under ingen omstændigheder binde sig så længe til en klub, som han end ikke vidste, om han kunne holde ud at være i.

Englænderne bøjede sig i første omgang. De bød ham velkommen i klubben og sendte familien hjem med besked om, at de lige ville snakke tingene igennem, og så ville kontrakten blive sendt over i løbet af et par uger. Men i stedet ringede Robinson, der var klubsekretær, pludselig og meddelte, at klubben ville have Michael i fire år i stedet for tre. Og vel at mærke til den samme løn.

For den unge gymnasieelev, der var begyndt at forestille sig selv i Liverpools legendariske røde trøje – og oven i købet havde ladet sig fotografere til Alt Om Sport i den – var det lidt af et slag. Han forsøgte først at argumentere for det indlysende synspunkt, at han da så i hvert fald skulle have flere penge for at skrive under. Men det ville englænderne ikke høre tale om. De mente ikke, at de behøvede at betale for det modningsår, som de regnede med ville blive nødvendigt. Michael fik lov at tænke over situationen i nogle dage. Og han kom frem til, at han ikke ville lege med.

»Det var ikke fair,« som han siden selv udtrykte det.

Og for ham, der fra barnsben og frem til i dag altid har fokuseret meget på »retfærdighed« og altid har reageret kraftigt, når han følte sig uretfærdigt behandlet, var det ganske enkelt uspiseligt. Det var urent trav, og det kunne han ikke få sig selv til at bøje sig for.

Så han takkede nej. Men henvendelsen fra italienerne overlappede mere eller mindre, og derfor føltes bruddet ikke så dramatisk. Han hørte aldrig mere fra Liverpool, bortset fra udtalelser i pressen, der mere end antydede, at de alligevel ville bøje sig for tre-års-kravet. Det var desværre bare for sent; aftalen med Juventus var allerede indgået.

Liverpool spillede højt spil om det danske stortalent og tabte. At de ikke havde drømt om, at han ville stå fast, fremgik af en udtalelse fra klubben et par år senere, da de igen var i kontakt med Laudrup:

»Aldrig har en så ung spiller takket nej til os,« lød det fra englænderne.

Og efter sammenbruddet i 1983 sagde den daværende engelske landstræner Bobby Robson:

»Det er mig ubegribeligt, at Michael Laudrup kan sige nej til de økonomiske betingelser, han er blevet tilbudt. Det er mere end jeg har tjent som spiller og manager i engelsk fodbold igennem 30 år. Hvis Kevin Keegan, Tony Woodcock eller Paul Mariner var blevet tilbudt det, som Laudrup i første omgang har afvist, ville de øjeblikkeligt være cyklet til Anfield Road for at skrive under.«

Overdrivelse fremmer forståelsen. Men udtalelsen beskriver ganske godt forhandlingsklimaet. Finn Laudrup kendte udmærket varens værdi, og sammen med sin søn stod han fast på en facon, der aldrig tidligere var set i dansk fodbold. Et selvværd, der på mange måder var udansk, men som viste sig berettiget, eftersom Juventus uden problemer matchede den løn, som Bobby Robson angiveligt på 30. år stadig måtte dynge på for at nærme sig.

Til gengæld er der så folk, som den dag i dag ærgrer sig over, at det gik, som det gik. Den ansete engelske journalist Graham Turner, der bor i Spanien og har fulgt Laudrup igennem hele hans karriere er en af dem:

»Det ville have været bedre for ham at komme til Liverpool, for de spiller angrebsfodbold. Det ville han have nydt mere, og det ville have udviklet ham hurtigere end Italien, hvor han mistede lysten til at spille,« siger Turner.

Da Brøndby i 1995 mødte det gamle mesterhold på Anfield Road, traf Per Bjerregaard klubsekretær Peter Robinson igen:

»Vi havde en længere snak om Michael, og om hvor fremragende en spiller han var blevet. Men han syntes, det var synd, at Michael ikke var kommet til Liverpool. Det havde været bedre for ham frem for at komme ned til de hysteriske italienere, mente han. Han var godt klar over, at han var endt i en af de store sydeuropæiske klubber alligevel, men han ville altså gerne have haft ham nogle år først.«

Nu kan Robinson i første omgang takke sig selv for, at det gik, som det gik. Til gengæld husker Per Bjerregaard Finn Laudrups tårer over bruddet som ganske tørre:

»Han var ikke specielt interesseret i, at Michael skulle til engelsk fodbold, som dengang var betydelig mere kick and rush, end det er i dag. I virkeligheden tror jeg, at det passede Finn meget godt, at det gik, som det gik.«

Bortset fra pengene, ledernes flotte stil og klubnavnets tillokkende glans, så var der yderligere en ting, der gjorde aftalen med Juventus så attraktiv for den unge Laudrup; den skulle først træde i kraft knap halvandet år senere. På grund af den nu afskaffede regel om kvoter for udlændinge, der dengang kun tillod italienske klubber at råde over to af slagsen, var pladserne i Juventus allerede fyldt op af polakken Boniek og den franske storspiller Platini.

Så i første omgang ville Juventus blot sikre sig danskeren, og derfor tilbød de en fire-årig aftale, hvor Laudrup var lejet ud til Brøndby i de første halvandet år, indtil sæsonen 84/85 startede i Italien.

Det passede ham utroligt fint. Han følte sig stadigvæk meget ung, havde ikke prøvet at bo hjemmefra, og kæresten Tina var endnu ikke færdig med sin uddannelse som frisør. Så med Laudrups allerede dengang stærkt udviklede sans for at planlægge og gennemtænke tingene, forekom det hele at gå op i en højere enhed.

Det er de færreste umodne, der siger »jeg er umoden«. Faktisk hører det i høj grad med til det at være umoden, at man tror, at man ikke er det, men i denne periode af sit liv understregede Michael gang på gang, i adskillige interviews, at han slet ikke var voksen endnu. Med forsigtighed, ydmyghed og måske også et stænk af gammelklogskab gav han uden videre afkald på den ligeværdighed, som ordet »voksen« indebærer. Måske for i stedet – nogen tid endnu – at fastholde den generøsitet og velvilje, der normalt tilfalder et endnu ikke voksent menneske.

I hvert fald havde Michael Laudrup alt andet end travlt med at erklære sig flyvefærdig. Men fodboldmæssigt var han det – i hvert fald ifølge omgivelserne – og derfor var det givetvis en utrolig lettelse for ham, da han den 13. april 1983 – trods en fortsat hemmeligholdelse af Juventuskontrakten – kunne meddele pressen, at han nu definitivt blev i Brøndby.

»Der er intet at tale om før efter den 15. november 1984. Uanset hvem der kontakter mig,« sagde han i et lønligt håb om at få det enorme pres til at lette en smule fra familiens skuldre. Foråret var startet dårligt for Brøndby, og Michael havde spillet helt ved siden af sig selv. Så meget, at han havde været tæt på at ryge af holdet. Nu var aftalen med Juventus sikret, og Michael kunne med rette føle sig mere frigjort. Både på og uden for banen. Det løftede ham, og det lykkedes Brøndby at vende skuden, samtidig med at han og Tina besluttede sig for at flytte sammen.

I slutningen af juni tog de så i Toto-lejr i Østrig. Finn Laudrup var med på turen, og han og Per Bjerregaard slog al deres snilde sammen, da Boniperti pludselig ringede og sagde, at der var problemer. Klubben frygtede, at det italienske fodboldforbund ville genindføre det importforbud af spillere, som havde været gældende fra 1964 til 1981, og danskerne måtte straks komme til drøftelse i Italien.

»De blev mere og mere hektiske, og Finn og jeg blev enige om, at nu måtte vi se at udnytte situationen,« husker Per Bjerregaard.

»Så vi gik i dykkerskjul og ville ikke tale med dem, og vi trak tiden ud, og de blev stadig mere panikslagne.«

Det endte dog med, at kvartetten satte sig ind i den lille Fiat og kørte til Milano. Planen var forinden blevet præsenteret i telefonen; Michael skulle placeres i en af de tre oprykker-klubber i næste sæson og derpå starte i Juventus året efter som planlagt. Undervejs drøftede de fire, hvad der var af muligheder, og de havde allerede gættet sammenhængen, da de nåede frem og hilste på Juventus-ledelsen, der i dagens anledning var flankeret af Giorgio Chinaglia – præsident for den nyoprykkede Rom-klub, Lazio.

Det blev et dyrt ekstra-år for Juventus. Det sørgede Finn Laudrup for, og både Brøndby og Michael blev tilsvarende belønnet. Italienerne kom i alt til at betale cirka en million dollars – på det tidspunkt en 8-9 millioner kroner – for en fire-årig kontrakt med danskeren. Brøndby fik cirka en tredjedel, og i betragtning af at de på det tidspunkt selv havde den hjemlige rekord med salget af Anders Sundstrup året før til AZ 67 for 835.000 kroner, så var handlen med Michael Laudrup i enhver forstand grænseoverskridende i forhold til gældende danske standarder.

For Michael selv var det voldsomste næsten tempoet. Efter at have indstillet sig på god tid og nok et år i Brøndby skulle han pludselig af sted og spille for en anden klub end først antaget. Det havde han det svært med, og han var også ked af, at han aldrig fik sagt rigtigt farvel i Brøndby. På den anden side skulle han i gang. Eventyret ventede forude, og efter års snak skulle spådommene nu endelig til at gå i opfyldelse. Michael Laudrup skulle være professionel fodboldspiller.

Så det var faktisk kun Per Bjerregaard, der hang lidt med hovedet den nat på de tyske autobaner:

»Vi ville jo ikke af med ham. Vi havde travlt med at sige til Finn, at han skulle blive hjemme så længe som muligt, og det var ikke ren og skær egoisme. Selvfølgelig var vores interesser egoistiske, men det var også, fordi vi holdt af ham. Han kunne jo også komme for tidligt ud. Og han kom meget tidligt af sted, kun nitten år gammel. Nu gik det så godt, selvom han havde det skidt undervejs. Det er jo det, han viser hele vejen igennem. At han har de menneskelige kvaliteter, der gør, at han kan holde til det. For de fleste, de holder ikke til det.«

Michael Laudrup rejste alene til Rom den 22. juni 1983.

4

Lad som om det ikke findes

Michael Laudrup var sprunget ud på ti favne vand uden korkbælte. Men det var han til gengæld ikke ene om. I Rom sad hans kommende arbejdsgivere og var nøjagtigt lige så uvidende som han selv om, hvad de var gået ind til.

De havde købt en 19-årig dansker ubeset, og de anede intet om ham. Juventus havde ringet, Lazio havde accepteret, og det var stort set alt.

Ansvaret lå på skuldrene af to nyankomne unge ledere, der begge havde en fortid som storspillere i klubben. Giorgio Chinaglia, præsident, var gammel tank-centerforward på det italienske landshold, og han var netop hjemvendt fra USA, hvor han havde været den centrale figur i opbygningen af New York Cosmos, der havde haft både Pelé, Beckenbauer og Johan Cruyff i stalden. Så han havde tjent godt, og for sine mange penge havde han netop nogle måneder forinden købt sin gamle klub, Lazio.

»Da jeg spillede, sagde jeg altid, ‘en dag køber jeg den, en dag køber jeg den’ – og så købte jeg den.«

Sådan lyder Chinaglias simple forklaring i dag. Årsagen var lige dele drengedrøm og kærlighed til den klub, »der havde givet mig så meget«.

Ved sin side havde præsidenten Felice Pulice, der var blevet administrerende direktør i klubben efter en fortid som målmand på Lazios eneste mesterhold nogensinde tilbage i sæsonen 73/74.

De to havde simpelthen sagt ja, da Juventus henvendte sig og tilbød dem Michael Laudrup.

»Vi tog ham i blinde,« fortæller Pulici. »Boniperti ringede til mig og sagde, at vi havde mulighed for at få en meget ung, men meget lovende spiller. Det var en tjeneste, han ville gøre os, men selvfølgelig også en tjeneste, Juventus gjorde sig selv ved at få ham til at modnes og udvikle sig her. I begyndelsen var der stor bestyrtelse, fordi han var meget, meget ung. Men vi sagde alligevel ja af flere grunde; dels var det vigtigt for os at have et godt forhold til en storklub som Juventus, og dels var jeg heller ikke i tvivl om, at han var brugbar, når de foreslog en aftale af den art.«

Chinaglia gik også med på ideen. Men ikke uden bekymring. Dels frygtede han, at Michael simpelthen var for ung, og dels gruede han lidt for den stille tvang, der lå i hele projektet. Klubben havde en del sammenstød med Finn Laudrup, der i første omgang havde modsat sig Lazio, og Michael selv var heller ikke glad, husker den daværende præsident:

»Han troede jo, han skulle til Juventus. Og han var lidt sådan, ‘jamen jeg har skrevet under med Juventus?’. Jeg kan huske, vi var i Milano, til middag, og jeg talte med hans far. Men på det tidspunkt var det mange penge at betale for en ung spiller, så…..«

Chinaglia fik sin spiller. Og Juventus fik – ikke overraskende – sin vilje.

Spørgsmålet er så, hvor åbne kort storklubben fra Torino spillede med. I sin bog, Mod nye mål, fra 1989 skriver Michael Laudrup selv:

»Nu hvor jeg er blevet mere moden og har lært noget mere om de magtfulde mænds måde at forhandle på, kan jeg ikke lade være med at spekulere på, om alt dette hastværks-halløj fra Juventus´ side blot var et smart trick for at få mig udlejet til en anden italiensk klub i stedet for at have mig gående gratis rundt i Brøndby. Der kom nemlig ikke noget import-forbud. Det hele var falsk alarm. Selvfølgelig kan jeg ikke bevise noget, og måske tager jeg også fuldstændig fejl, men af og til strejfer den tanke mig, at Juventus udnyttede min manglende erfaring.«

En del tyder på, at Michael Laudrup har ret i sin mistanke. I hvert fald siger Giorgio Chinaglia i dag:

»Der var ikke tale om noget stop. Forklaringen var, at vi kom fra anden til første division, det var Rom, og det vil sige en storby med masser af tilskuere til kampene. Vi havde altid 50-70.000 tilskuere. Så de ville se, hvilken effekt han havde på det store publikum og den store by. Han var for ung til Juventus-holdet, alt for ung. Det var ikke tiden for ham at komme dertil.«

Så meget tyder altså på, at familien Laudrup trods den store agtpågivenhed alligevel blev snydt. Og ifølge Chinaglia stoppede rævestregerne ikke her. Også kontrakten var i virkeligheden skruet anderledes sammen end Laudrup´erne troede, men det skulle først senere få betydning.

Først skulle de påduttede parter lære hinanden at kende.

Michael Laudrup fik kærligheden at føle fra start. Allerede dagen efter sin ankomst blev han sendt tre uger i træningslejr i bjergene. Og havde den unge dansker frygtet ensomheden i sin nye tilværelse, så blev alle hans værste forventninger indfriet fra den første dag. De fysiske omgivelser var en samling træbarakker, og menuen stod på benhård træning i bagende hede to gange daglig. Spillerne skulle løbe og knokle sig i form efter sommerferien, og alt foregik uden bold. For en Laudrup noget nær det værst tænkelige.

Værelseskammeraten hed Renato Miele, og han var håndplukket, fordi han kunne ti gloser engelsk. De øvrige tilstedeværende kunne ikke et ord. Så Michael følte sig som en kanariefugl i bur; ude af stand til at kommunikere med sine omgivelser, men hele tiden iagttaget, dels af klubbens folk og dels af de tusinder af mennesker, der hver dag kom og kiggede på. Alle skulle se den nye ukendte an.

Laudrup følte sig så ensom og isoleret som aldrig nogensinde før. Som i en enecelle af glas tilbragte han tre uger, og da han endelig fik tre dages frihed efter lidelserne i bjergene, strøg han øjeblikkeligt hjem til Danmark. I virkeligheden dybt chokeret, selvom han aldrig for alvor beklagede sig til omgivelserne. Den slags havde han det ikke med.

18. august vendte han tilbage til Rom. Denne gang til mere normal træning og med Tina ved sin side. Det hjalp lidt på det hele. Og selvom de i alt tolv opvarmningskampe, hvor danskeren blev mandsopdækket i samtlige, forekom ham skræmmende, og selvom pressens og publikums bevågenhed altid vil virke chokerende i overgangen, så faldt det unge par langsomt til ro i deres midlertidige hotellejlighed. Men allerede inden turneringsstarten den 11. september oplevede han at blive hængt ud i dele af pressen, og det forsøgte han at lægge luft til med følgende udtalelse i Politiken:

»For mig gælder det i første omgang om at få fast fod på italiensk grund og lære at leve med mentaliteten og acceptere de store forventninger. Jeg er langtfra voksen endnu, og tiden skal modne mig på alle områder. Selvfølgelig kan der komme den helt store nedtur, men jeg føler mig godt rustet, fordi jeg hele tiden prøver at distancere mig fra den megen omtale.«

Således talte den omtumlede ungersvend fra det lille land mod nord. Tingene skulle siden vise sig knap så enkle at håndtere, men Laudrup havde allerede taget et vigtigt skridt, som de italienske journalister for alvor kunne respektere: Han havde lært sig sproget på rekordtid. Allerede efter den første træningslejr kunne han gøre sig forståelig, og nogle måneder senere var han klar til at gå på tv.

Det er en af de ting, man stadig husker Michael Laudrup for i Italien.

Han blev set an med nogen skepsis de første dage. Man havde købt på anbefaling, og man havde fået – en dreng. Han var ikke bare ung, han var »skræmmende ung«, som en formulerer det, og den tynde, spinkle og generte knægt, der ankom til Rom med sin sportstaske, lignede ikke på forhånd en spiller, som på nogen måde ville kunne klare sig i den italienske serie A. Nok havde man lagt øre til visse rygter om et boldtalent ud over det sædvanlige. Men af de mange tusinde, der altid vil være at finde i tæt kredsløb om en italiensk topklub, tøffende rundt med hver deres egen lille doktorgrad i fodbold hængende frit svævende i luften, var langt hovedparten »bekymrede«.

Det varede, præcis til de så ham spille. I dag virker det, som om alle i og omkring Lazio kan huske den træningskamp i sommeren 1983 – næsten på samme måde som danskere husker junidagen mod Sovjet i Parken. Den foregik i den lille by Viterbo, 70 kilometer nord for Rom, og det var dér romerne så deres nye indkøb med en bold for første gang. Efter flere ugers løben solen sort skulle der nu endelig spilles og ikke mindst ses fodbold – og Michael Laudrup frembragte nærmest opstandelse.

Præsident Chinaglia var ude at rejse:

»Jeg blev ringet op efter den kamp, og de var helt vilde alle sammen. ‘Vi har fået et fænomen i klubben, et fænomen simpelthen,’ sagde de. De var helt forbløffede.«

Felice Pulici var til stede:

»Jeg kan tydeligt huske, hvordan alle de folk, der stod og så på, blev helt tavse og bjergtagne af det, som denne knægt var i stand til at lave.