Arne Herløv Petersen

C

noveller

Books you were going to write with letters for titles. Have you read his F?

O yes, but I prefer Q. Yes, but W is wonderful. O yes, W.

James Joyce: Ulysses, p. 41

C

C-et,-er. Det tredie bogstav i det latinske alfabet. Allerede romerne opgav det regelmæssige brug af K, og brugte C for både K og G. (Cfr. forkortelserne C og Cn for Gaius og Gnæus).

Navnet på 1. trin i diatoniske skala og som sådan udgangspunktet for det moderne tonesystem.

Som forkortelse bl. a. i latin = Centum (100). I kemien betegner C . Carboneum (kulstof), der er grundlaget for alt liv. Ved naturvidenskabelige navne = G. Cuivier. Bogstavet C ligner en halvmåne (C-alene = Selene), det kan også minde om hornene på en stor okse, der ligger på siden, om hanken til en væltet spand, om en beslutsom parentes, om et øre hos en døv og om en frustreret kringle.

Camphores

Der er almindelig enighed blandt de lærde om at camphores, eller på dansk simpelthen kamferfolket, har boet ved del Azovske havs bredder, i det somme dog mener, at de allerede tidligt blev fordrevet fra denne lokalitet til bredderne af det Kaspiske Hav, hvor de siges at have ernæret sig som saltsælgere, men historikerne kan ikke med blot tilnærmelsesvis nøjagtighed tidsfæste denne ejendommelige kultur.

Underligt er det, at hverken Publius Ovidius Naso, der dog hensmægtede en del af sin tilværelse i disse fjærne egne, eller den omhyggelige Plinius så lidt som Suetonius eller Ammianus Marcellinus har nævnt dette folk, der dog ikke kan have været ukendt i samtiden (thi så at sige alle historikere vil i hvert fald hævde, at dette folk ikke må søges tidligere end 110 for vor tid.) Om man kan give Th. Z. Angerkraussen ret i hans påstand, at del var belagt med svar straf overhovedet al nævne camphores ved navn, er vel højst tvivlsomt, da man ikke i dette muntre men noget ubetydelige folks laden kan finde træk, der kunne retfærdiggøre en sådan stigmatisering.

Meget ved vi så vist ikke om camphores, men de synes — som så mange andre af de stammer, der i hine tider oversvømmede vort gamle Europa — at være kommet ostfra, og der er grund til at tro, at grunden til folkets kulturelle opblomstring blev lagt, da de — muligvis ved et tilfælde — opdagede at visse fiskearters brombærlignende ægklumper var spiselige, og der er adskilligt der taler for, at det navn, hvormed vi i dag benævner disse æg — »caviar« — oprindelig bar betydet noget i retning af »camphorernes vegetar-fode«, en spøgende betegnelse.

Grunden til, at folket kaldes camphores er, at de benyttede både, der blev drevet frem af store blokke kamfer, spændt fast bag bådene med svære trosser. Kamferet formindskede overfladespændingen i vandet og drev bådene fremad, mens camphores-folkene selv kunne slænge sig ovenpå de store klumper frossen caviar, der udgjorde bådens last, og hengive sig til sang, drik og elskovsleg. I det hele taget var hele dette ejendommelige folks kultur bygget på kamfer og alle deres gudebilleder og statuer blev fremstillet i dreven kamfer. I tidens løb er kamferet fordampet, så kun soklerne står tilbage, et faktum, der har fået tidligere tiders historikere (e.g. Mühlhaussen) til at formode, at camphores i virkeligheden var historiens første kubister.

Den hypotese er udkastet, at camphores-gudebilledernes langsomme fordampning i det varme azovske klima er den faktiske kærne af sandhed i beretningen om Jesu opstandelse af graven men om dette kan være troligt, er nok noget usikkert. Sikkert er det dog, at de havde en slags nadver, der bestod i indånding af kamferdampe, og at de altid talte respektfuldt om deres fordampde gudebilleder: »kamferet er steget til himmels«.

Et rørende vidnesbyrd om camphores' guddommeliggørelse af kamferet er det også, at de indkapslede deres døde i kamferblokke, hvor deres hud blev strålende gylden, og de samledes da flere gange om måneden og ofrede til deres kamforiserede forfædre.

Vist er det, at de havde en kamfermøntfod, der tilskyndede til ødselhed og luculliske vaner, så sandt som mønterne let fordampede i lommevarmen. Efterhånden som alt kamferet fordampede, omdannedes camphores' psyke langsomt: De der allerede tidligere havde været lade, blev nu rent ud dovne og i den kamfermættede atmosfære blev deres hud og endda det hvide i deres øjne kamferfarvet.

Om man kan give J. H. Nijmengen ret i hans noget dristige teori, at camphores til sidst simpelthen fordampende allesammen, er uvist. Men sikkert er det, at dc på uforklarlig vis døde uden at have sat sig spor. Nærværende forfatter hælder snarest til den antagelse, at de med tiden er blevet så dorske, al de end ikke har opfyldt ethvert folkeslags hellige pligt til idelig reproduktion.

Carson City

Det kan have været i foråret '94, jeg var på den tur op i Sierra Nevada, i hvert tilfælde var det da et par år efter, at jeg var kommet til Carson City, og der kom jeg i '91. Det var dengang, alle mennesker prøvede på at finde sølv i Nevada, og der kom tusinder af emigranter derover for at ligge og hakke i klipperne ved de små minebyer, der fandtes. Det var egentlig også derfor, jeg selv var taget derover, men på vejen fik jeg en bedre idé. Jeg slog mig ned i Carson City, for foden af bjergene, og solgte udstyr og heste til alle de mennesker, der skulle ud og lede efter sølv. Det var sikrere, og jeg tror også det gav bedre. Når folk kom østfra solgte de gerne deres udmagrede krikker til mig. Jeg lod dem så gå og gumle græs et stykke tid, og kunne sælge folkene fede og sunde heste igen for den dobbelte pris. Desuden havde jeg så et par folk til at hjælpe mig med at dyrke lidt majs og sådan. Mad kunne der jo altid være brug for, for der var ikke mange i Nevada dengang, der havde tålmodighed nok til at vente på at kornet skulle gro op.

Jeg havde så mit eget hus, og temmelig stort var det også. Jeg var ikke gift endnu dengang, så en kok havde jeg også. Ja, egentlig havde jeg to, og kinamænd var de begge to. De hadede vist hinanden, men nemt var det jo ikke at finde ud af, hvad det var de gik og sagde til hinanden hele tiden, for de talte begribeligvis ikke noget sprog, som en hvid mand kunne forstå.

Men helt gode venner kan de da ikke have været, for en morgen kom kun den ene ned og lavede mad. Han havde så skudt den anden om natten.

Der var ikke nogen, der gad gøre meget ud af den sag. »Så er der da en kineser mindre i verden” sagde sheriffen bare, og ham, der var tilbage, måtte så klare alt husarbejdet alene.

Så var det her tidligt på foråret, det må som sagt have været i '94, at jeg skulle op til Al med proviant og breve. Al var en af mine gode kammerater, vi plejede at gå til danseballer sammen nede i Carson City og engang havde vi også været på en tur til San Francisco sammen. Han havde sat sig for, at han ville prøve at lede efter guld i en flod oppe i bjergene, og selv om de allesammen sagde til ham. at det var helt vanvittigt, og at der under alle omstændigheder ikke var nogen mening i at tage af sted så sent på året som han gjorde, fordi floden alligevel ville fryse til, så tog han af sted alligevel.

Lidt egenrådig havde han altid været, og han tænkte vel, at hvis han overvintrede i en hytte deroppe ved den flod, han havde kik på, så var han da sikker på at komme først, når floden tøede op igen. Og måske ville han også hakke i isen efter guld. Hvad ved jeg. Jeg kender ikke meget til den branche.

Jeg havde så lovet, at så snart den værste frost gik uf luften, ville jeg komme op til ham med proviant og andet. Hvorfor jeg havde givet ham det løfte, ved jeg egentlig ikke.

Man kan nok sige, det var lidt dumt af mig, for der var arbejde nok på ranchen uden at jeg skulle behøve rende rundt i bjergene som et andet postbud. Men det var vel fordi jeg regnede Al for en af mine gode venner.

Det var i marts måned. Bjergene var meget smukke; det er sådan nogle jo som regel. Jeg kan huske, jeg glædede mig over de hvide bjerge og himlen bagved, der var lidt grønlig i det.

Jeg tog så derop og tog Jimmy med mig. Jimmy var en slags altmuligmand, jeg havde. Han var kulsort i hele hovedet, og det så forfærdeligt ud, når han rullede med øjnene. Jeg har ikke meget tiltro til negre. De er så tyvagtige, at de vil stjæle en varm kakkelovn, hvis man vender ryggen til. Men Jimmy var nu god nok. Man kunne næsten tro, han var en hvid mand.

På vejen op i bjergene skete del første uheld, jeg havde på den tur. Der var på begge sider af vejen nogle høje ellebuske. De ludede helt ind over vejen og de var helt tynget ned af løs sne. For nu at undgå at få sneen over mig, når jeg kørte gennem dem, ville jeg gå ned fra vognen, og jeg holdt så hestene an. Men der var glat af is på vejen, og min fod skred, så jeg faldt bagover.

Jimmy var et godt stykke foran mig, og han hørte mig ikke, da jeg råbte på ham. Min fod kom i klemme ved bremsetøjret, og der hang jeg så i den ene fod efter vognen. Det gjorde ondt, som om den var brækket. Jeg prøvede nogle gange på at komme op, men for at gøre det måtte jeg lægge hele min vægt på foden, og det kunne jeg ikke. De sneglatte kævler gav heller ikke nogen støtte for hånden. Jeg var klar over, at jeg ikke måtte udmatte mig selv, og det var udelukket al blive hængende til Jimmy kom tilbage. Det kunne tage både et halvt og et helt døgn — vi snakkede jo ikke meget sammen på turen; hvad skal man sige til en neger — så han red nok bare i forvejen og havde måske allerede slået lejr for natten. Det var nemlig allerede godt ud på aftenen. Der var koldt her i bjergene, så jeg kunne godt risikere at fryse ihjel.

Nå, det gik nu godt alligevel. Ved at opbygge alle mine kræfter og bide smerten i mig, fik jeg rejst mig så meget op, at jeg fik hold i en lille knast på stammen og kom op. Det fik så gå med den løse sne på ellebuskene som det ville. Jeg tog sko og strømper af og så, at min ene fod var sort fra hælen og næsten hen til tæerne. Godt så det ikke ud. Da jeg nåede op på toppen af bjerget var der en snestorm, som jeg aldrig før har set mage til. Da hestene skulle imod stormen var det mig umuligt al komme frem. Sneen sved som nåle i huden, og det gjorde stadig meget ondt i foden. Jeg humpede ned og fik spændt alle hestene fra, satte mig op på en af dem og så gik det ned ad bjerget igen, og det varede da heller ikke længe, for jeg fandt det sted, hvor Jimmy havde slået lejr og sad og ventede på mig. Han havde tøet en klump brune bønner op og kogt dem.

Det gjorde godt al få noget at spise.

Foden var allerede næste dag til at støtte på igen. og alt var godt. Men havde den lille knast på stangen ikke været der......

Vi havde del meget hyggeligt den aften i bjergene. Vi var godt i læ af nogle klippefremspring, ja, det var næsten en hule, vi var i, så der var lunt og rart. Vi fik tændt el bål og vi sad så lidt og kikkede ind i flammerne. Jimmy begyndte at synge nogle af disse negersange. Det var noget bedrøveligt noget at høre på, og jeg kunne ikke lade være med at tænke, at så ville det være bedre at høre Al synge de cowboysange, han plejede at synge om aftenen ved bålet. Han havde en god stemme, havde Al.

Jeg talte ikke meget med Jimmy, men han sang bare sine sange, og jeg sad og kikkede ind i bålet og lyttede til blæsten udenfor og krøb lidt sammen i mine svære vattæpper. En del af Jimmys sange var vist nærmest en slags salmer, og han bad da også en aftenbøn, før han lagde sig til ro. Selv har jeg nu aldrig haft megen tiltro til religionen. Hvis en mand vil sælge dig en ko i vorherres navn, kan du regne med, at den er trepattet, plejede jeg at sige. Men Jimmy var meget religiøs af sig.

Nå, allerede den næste aften var jeg så ude for det næste uheld på turen, ved det at Jimmy gik hen og døde for mig.

Nej, vent lidt, det var nu først om morgenen, han døde. Jeg kan tydeligt huske, hvordan det gik til.

Jeg vågnede tidligt om morgenen og så over til Jimmy for at se, hvordan lian havde det, og jeg så med det summe, at der lå en lang klapperslange på hans tæppe.

Selv om det var svært nok, så fik jeg da vækket ham, uden at han rørte på sig, og vi talte lidt om, jvad vi skulle gøre ved det. Det var ikke nemt at få den væk. for hvis man rører den mindste smule på sig, hugger klapperslangen. Det var en af de store, dem de kalder copperheads.

Nå, det endte med, at Jimmy sagde, at han nok med et rask tag kunne kaste tæppet og dermed slangen til side; men slangen var nu den hurtigste af de to. Den nåede lige at hugge ham i armen tæt ved skulderen.

Jeg hentede så en flaske whisky og lod ham drikke så meget, han orkede. Man siger, at det kan hjælpe, men altid går det nu ikke. Hvis manden bliver fuld, kan han overleve, men hvis spiritussen ingen virkning har. kan man roligt regne med, al han dør.

Jimmy blev nok lidt tåget i det, men rigtig beruset kan man ikke sige han blev, og han døde da også ganske rigtig, rart var det ikke at se på, og jeg havde næsten lyst til at skyde ham ned, så det kunne blive overstået i en fart, men så tænkte jeg, at jeg hellere måtte lade ham dø af sig selv. Man ved aldrig, hvad man selv ville have foretrukket i sådan en situation. Jeg tror nu nok, jeg helst ville skydes med det samme, men man kan jo ikke vide det...

Det var ikke til at begrave Jimmy, det var det for koldt til, og desuden var der så at sige ingen muld. Men jeg fik hestene til at trække nogle klippestykker hen over liget, så han ikke skulle blive ædt af pumaerne.

Jeg var ked af, at Jimmy var død. Selv om det ikke havde hjulpet mig, han var med, dengang jeg faldt af vognen, så føler man sig nu alligevel sikrere, når man ikke er helt alene i bjergene.

Jeg trøstede mig med, at jeg jo nok fil Al at se dagen efter.

Det gjorde jeg sådan set også, men ikke på den måde jeg havde tænkt mig.

Han havde måske regnet med, at han kunne skaffe sig mad nok om vinteren ved at jage. Han har vel ikke rigtig kendt til forholdene i bjergene.

Hvorom alting er, da jeg kom derop, så jeg, at hytten var helt sneet til, og indeni fandt jeg så Al stivfrossen af kulde. Om det var kulden han var død af eller sult ved jeg ikke, men ikke en stump mad var der i huset. Om det så var glasset med sennep havde han slikket det rent, så sulten havde han været.

Han lå på sengen i en underlig akavet stilling og stiv som en pind af frosten. Jeg fik flikket en slags kiste sammen for at tage ham med ned til civiliserede steder, men det var svært at få ham i kisten.

Pressede jeg fødderne ned, vippede hovedet op, og trykkede man så hovedet ned i kisten, rejste understellet sig op som sad der en fjeder i det.

Jeg måtte til sidst skære ham lidt til for at få plads til ham. Ham kunne det jo ikke skade, og det var hurtigere end at lave kisten om.

Men noget rart arbejde var det ikke; han havde jo alligevel været en af mine gode venner.

Jeg begav mig så på vej hjemad, med Al liggende omme i vognen, og der skete ikke meget mere på turen.

Jeg havde regnet med at komme hjem med både Jimmy og Al, men Jimmy måtte jeg lade blive deroppe, og det var en trist måde jeg kom hjem med Al på.

Jeg kan forresten huske en aften på vejen tilbage til Carson City igen. Jeg havde tændt bål og tøede en af de store frosne klumper brune bønner, vi havde med som proviant, op. Jeg spiste mig også noget hamburgerryg. Proviant var der jo nok af, der var også alt det, jeg skulle have givet til Al. Da jeg så sad ved bålet og var mæt og egentlig følte mig ganske godt til mode, syntes jeg pludselig, at jeg kunne hore Al synge denne her »Oh, bury me not on the lone prairie«, og det var jo mærkeligt nok. Det må have været en puma der hylede.

Det er noget tovlig noget at fortælle om, og jeg ved da heller ikke hvorfor jeg kan huske det, men nu jeg er ved det, så kan jeg da også huske, hvad jeg drømte den samme nat.

Jeg drømte, jeg var hjemme i Haderslev igen og sad nede i den hule, Thomas og jeg havde i nøddehegnet. Thomas var en af mine bedste venner, og vi sad tit derinde i den hule og snakkede med hinanden og røg i smug. Det var en god hule, rar og tryg at være i, og når vi sad i skjul derinde, kunne jeg i hvert fald være sikker på, at min far, degnen, ikke kunne få øje på mig og tampe mig.

Cartagena

Havet, der slikker kattedoven op om min vågnende krop. Mine tæer spreder sig som en vifte og jeg planter dem tungt i det våde sand. Overalt på strandbredden knuste rester af dyr, hvide strandskaller og tørrede søstjerner. Nogle sten ligger og skinner i havstokken. Deres røde og grå farver virker festlige og på en uklar måde befriende. Langt ude i vandet kan man se en sæl stikke sit runde hoved op. Eller måske er det bare en våd sten.

Solen skinner ned over mig og stranden, og lange skarpe skygger viser, det er sen eftermiddag. Et frønnet bræt står op af sandet et stykke fra mig. Der er sorte huller i det, og hvid rur har bidt sig fast.

Den fede skumbræmme, der hænger fast i rusten tang og mellem de små sten. Nogle af dem er der huller i. Man må ønske, hvis man kaster sådan en sten ud i vandet over venstre skulder. Så går det i opfyldelse. Hvis jeg ønskede mig noget, ville jeg måske også prøve.