Table of Contents

Kapitel 1

Kapitel 2

Kapitel 3

Kapitel 4

Kapitel 5

Kapitel 6

Kapitel 7

Kapitel 8

Kapitel 9

Kapitel 10

Kapitel 11

Kapitel 12

Kapitel 13

Kapitel 14

Kapitel 15

Kapitel 16

Kapitel 17

Kapitel 18

Kapitel 19

Kapitel 20

Kapitel 21

Kapitel 22

Kapitel 23

Kapitel 24

Kapitel 25

Kapitel 26

Kapitel 27

Kapitel 28

Kapitel 29

Kapitel 30

Kapitel 31

Kapitel 32

Kapitel 33

Kapitel 34

Kapitel 35

Kapitel 36

Kapitel 37

Dronningens Budbringer

Elverkongens Børn 1.del

Helene Krejsager

Text copyright © 2015 Helene Krejsager

All Rights Reserved

Kapitel 1

Hvordan var det kommet så vidt? Hvordan var det nået hertil og hvad lavede han her? Den silende regn kærtegnede hans ansigt, hans øjenlåg. Mørket på den anden side af øjenlågene blev oplyst af flammer. Vældige drøn hamrede gennem den mudrede jord.

Hvad lavede han her? Hvorfor var han ved at dø? Hans ryg var kold og fugtig af vand og mudder. Han gispede efter vejret og smerten brændte i hans bryst. På dette frygtelige tidspunkt var der intet der virkede virkeligt for ham mere. Alt var meningsløst.

Regnen trommede mod hans kinder. Brynjen var tung mod hans bryst og besværliggjorde hans vejrtrækning yderligere. Langsomt dukkede billeder frem i hans sind, og han smilede svagt, trods smerten. Langsomt huskede han, hvorfor han var havnet på dette gudsforladte sted. Men det startede for mange måneder siden, endnu inden han kendte sandheden om sig selv.

Kapitel 2

Der var frygt blandt folket. Meget få vidste noget som var sandt, endnu færre kendte den halve sandhed og slet ingen vidste, hvad der i virkeligheden foregik.

Rygter. Rygter og gisninger havde gjort befolkningen usikker og frygtsom. Rygterne havde langt om længe nået paladset, men her kendte man til den virkelige sandhed og den virkelige sandhed var grund til en endnu større frygt, end den man kendte til i byen. Dronningen havde indkaldt til en rådslagning for alle de ledende i byen. Denne rådslagning var usædvanlig og dette gav blot grund til endnu større frygt blandt folket. Vidste dronningen, hvad hun skulle stille op? Ville hun svigte dem?

Tosua trak vejret dybt og lukkede langsomt luften ud igen. Ud af øjenkrogen betragtede han sin mor. Man kunne tydeligt se, hvilken byrde der lå på hendes skuldre. Dronning Ninfea Alea havde haft meget at se til og ikke mindst nu, hvor frygten også havde bredt sig gennem folket. Ninfea Alea havde efter Tosuas mening altid været meget smuk, men nu virkede hun bleg og træt. Hendes kastanjebrune hår virkede mat og hendes øjne var uden den sædvanlige glans.

Tosua bed sig bekymret i læben og rettede i stedet blikket mod sin bror. Hans ældre bror var kongerigets arving og en meget selvhøjtidelig ung mand. Ninfama var høj, slank og de fleste kvinders yndling. Indtil de lærte ham at kende. Tosua smilede svagt for sig selv. Ninfama var ikke en venlig type og slet ikke over for nogen han ikke brød sig om. Deriblandt Tosua selv.

Tosua rettede sig umærkeligt, da kansler Waloom trådte ind i lokalet. Dronningen vendte sig mod sin rådgiver og smilede træt.

”Er det tid?” Han smilede næsten undskyldende.

”Det er tid, min dronning.” Ninfea Alea nikkede, rettede en sidste gang på sit opsatte hår og fulgte med kansleren ud af døren. Ninfama fulgte værdigt efter og Tosua fulgte dem som en stille skygge. Han brød sig ikke om møder og slet ikke nogen så vigtige som dette.

Tosua tænkte forløbet igennem, imens han fulgte efter de andre ned af den rigt udsmykkede gang. Det startede allerede i foråret. Menneskene brød deres fredsaftale med lifeanerne og begyndte dernæst angrebene på lifeanernes hellige skove. Ninfea Alea havde sendt soldater af sted for at afværge angrebene, men delingerne var forsvundet uden spor efter kamp. Ingen lig var blevet fundet. Angrebene blev flere og oftere gennem sommeren og lifeanerne havde mistet mange mænd. Nu var menneskene nået så vidt, at Ninfea Alea havde indkaldt til denne rådslagning for at finde alternative måder at bekæmpe menneskene på.

Dybt inde frygtede Tosua, at der intet kunne gøres. Der blev snakket om en stærk magisk kraft som pulserede i skovene, en magisk kraft som ikke virkede som lifeanernes egen magi. Lifeanerne havde magiske evner der bestod af de fire elementer. Hver lifeaner var tildelt evnen til at kontrollere et af de fire elementer, så de kunne beskytte skovene de boede i. Kongefamiliens arvinger var alle i besiddelse af evnen til at kontrollere alle fire elementer, så de kunne forhindre folket i at bekrige og destruere sig selv. Men der var kommet en brist i kongefamiliens rækker og Ninfea Alea havde bragt stor skam over familien. Skammen var Tosua.

Tosua kunne ikke bruge nogen af de fire elementer, men ejede derimod andre evner som ingen lifeaner ønskede. Evner som kun elvere besad. Dette had mod elverne skyldtes flere århundredes krige og uenigheder mellem elvere og lifeanere. Derfor afskyede lifeanerne nu alt, hvad der havde med modparten at gøre.

Tosua var halvt elver. Hans mor havde forelsket sig i en elver efter en lang rejse i udlandet. Hendes følge var blevet angrebet af mennesker og denne elver havde reddet hende. Han havde vundet hendes hjerte, og Tosua var et bevis på deres skammelige kærlighed. Dronningen havde flere gange været udsat for krydsforhør, men hun havde aldrig afsløret, hvem elveren var. Tosua selv vidste ikke, hvem hans far var, men hans nysgerrighed var de seneste år blevet dulmet. Ikke fordi han ikke ønskede at vide, hvem hans far var, men mere fordi det var ilde set at vise interesse for elverfolket. Især for ham, der lignede en elver mere end en lifeaner, var det ikke tilrådeligt at spørge ind til detaljer om elverfolket. Da han var yngre, havde han fået at vide af sin mor, at han skulle være tålmodig. At han ville få svarene, når han var klar, hvilket ville sige når han var voksen. Det havde dog lange udsigter for han var kun midt i tyverne og selvom det blandt menneskene var en relativt høj alder, var det intet at regne hos lifeanerne. Hos elverne, som han lignede mere end sit eget folk, ville han endnu blive betragtet som barn. Så Tosua måtte tålmodigt vente på at få besvaret sine spørgsmål og han måtte leve med dem i stilhed.

De var standset foran en dør, der førte ind i lokalet hvor rådslagningen skulle holdes. Kansleren nikkede til dronningen og åbnede døren for hende og hendes sønner.

Tosua trådte gennem den som den sidste og blev overrasket over det syn, der mødte ham. Hærchefer, rådmænd, kanslere og repræsentanter for de mest indflydelsesrige familier var alle mødt op og sad ved det lange bord. De rejste sig alle pligtskyldigt, da dronningen trådte ind og først da hun havde taget plads, satte alle sig ned igen. Tosua fik tildelt en stol på den ene side af sin mor og havde derfor godt udsyn over de fremmødte. Ingen mødte hans blik, og for de fleste var han slet ikke til stede. Tosua foldede hænderne i skødet og lod som ingenting. Han var vant til denne behandling, men det stak alligevel så underligt i brystet.

Dronningen rømmede sig og fik den fulde opmærksomhed.

”Jeg hører, at vi har mistet endnu en deling.” Den ene af hærcheferne nikkede langsomt.

”Desværre,” han skar ansigt, ”og på samme måde som de andre. Uden spor og uden tegn på kamp.” Dronningen sukkede.

”Så vi har ingen mulighed for at bekæmpe fjenden i en åben krig?” Hærchefen smil bar et hint af afmagt og vrede.

”Vi ved endnu ikke, om det i virkeligheden er menneskene der angriber os. Som de fleste nok ved, så kan menneskenes lokale byhekse ikke være kilden til den store kraft, som vi har bemærket i skovene. Mennesker benytter sig mest af urter, men dette er ægte magi. Og stærk magi. Derfor kan det kun være elverne der angriber os. De er de eneste, hvis magi er stærk nok til at skjule dem for os.” Nogle nikkede for at tilkendegive deres enighed og enkelte sendte Tosua bidende blikke. Han ignorerede dem, men mærkede alligevel uroen i sin krop. Elverne ville aldrig samarbejde med menneskene om en krig mod lifeanerne, det var han sikker på. Godt nok havde der længe været stridigheder mellem lifeanerne og elverne, men han vidste, at lifeanerne havde været de mest stridige. Hans mors stemme bragte ham tilbage til nuet.

”Elverne er ikke en del af dette angreb og de er ikke vores fjende.” Dronningens stemme var skarp af den vrede, som Tosua vidste, hun følte. ”De ville ikke angribe os på denne måde. Det ville deres konge ikke tillade.” Blikke blev udvekslet og endnu engang måtte Tosua se sig selv som mål for de fleste af dem. Hvordan kunne dronningen være så sikker?

Hærchefen rømmede sig igen.

”Så hvis det ikke er elverne, men blot en gruppe mennesker, hvorfor kan vi så ikke finde dem og bekæmpe dem? Vores evner overgår langt menneskenes. Træerne i skovene ville kunne have givet os præcise positioner på fjenderne under normale omstændigheder, men nu kan de pludselig ikke. Det er som om fjendens magi blænder dem for hvad der sker omkring dem.” Han rystede opgivende på hovedet. ”Så hvis det ikke er elvere, hvem er det så?” Han mødte dronningens blik, men hun svarede ham ikke. Hun havde ikke noget svar. Det var der ingen der havde.

Diskussionerne fortsatte længe, men førte ingen vegne hen. De fleste ønskede blot at vide, hvordan deres dronning kunne være så sikker på elvernes uskyld. De ville vide, hvordan hun kunne have så stor tiltro til elverne. Hvordan hun, som den eneste i Ladias Skove, syntes at kende elvernes intentioner.

Men hun svarede dem ikke. Hun ignorerede deres spørgsmål og påstande og forholdt sig passiv i diskussionerne.

En klokke ringede uden for rummet. Endelig, tænkte Tosua og rejste sig stift fra sin stol. Dørene blev svunget op og to tjenere ventede på deltagerne fra mødet. Som altid var der for dronningens gæster mulighed for at spise efter mødet. Tjenerne havde arrangeret et stort tagselvbord, så deltagerne havde mulighed for at snakke mødet igennem over en bid mad, inden de vendte hjem. Tosua kunne godt lide denne ordning, for ved disse lejligheder, havde han mulighed for at få et indtryk af de tilstedeværende, uden at de lagde mærke til ham. Ligesom ved møderne blev han ofte ignoreret ved spisningen. Tjenerne viste dem ind i en stor sal, hvor billeder af kongefamiliens forfædre prydede væggene. Store marmorsøjler holdt det gulddekorerede loft oppe og store vinduer gav rigt udsyn over de smukke haver. De flestes opmærksomhed var dog rettet mod maden. Tagselvbordet var rigt dekoreret og fyldt med alverdens retter. Nogle af dem havde selv Tosua ikke set før. Alligevel holdt han sig til den mad han kendte, for han vidste, at kokken specialiserede sig inden for stærke retter, hvilket ikke var Tosuas yndlings mad.

Han fyldte noget forskelligt på sin tallerken og stillede sig hen til en af søjlerne. Han lænede sig op af den kølige søjle og undertrykte et suk. Han var træt efter mødet og denne sal havde altid givet ham en form for dårlig samvittighed, han ikke kunne flygte fra. Alle de gamle konger og dronninger syntes at følge ham med øjnene, som om de spurgte, hvad han lavede her. Som om de beskyldte ham for at være grunden til familiens og folket vanære, som hans fødsel havde forårsaget.

Tosua trak vejret dybt og rystede følelsen af sig. I stedet for at koncentrere sig om de dunkle tanker rettede han opmærksomheden som lifeanerne omkring sig. Waloom var i en dyb diskussion med en af de ældste der havde deltaget i mødet. Rosemon var hans navn. Tosua smilede for sig selv. Rosemon var en af de få der ikke havde noget direkte imod ham. Den gamle mand trak sig tænksomt i skægget, imens han lyttede til Waloom, som tydeligvis var oprørt over et eller andet. Rosemon smilede pludselig svagt og blinkede til Tosua hen over Walooms skulder. Den ældre lifeaner havde mærket Tosuas blik. Halvelveren ignorerede den svage rødmen i sine kinder og gengældte smilet, inden han igen vendte opmærksomheden mod sin mad. Rosemon havde en uhyggelig evne til altid at vide, når han blev observeret.

Da hans kinder igen havde fået deres normale blege kulør, som var meget unormal for lifeanere, rettede han igen opmærksomheden mod de spisende. Ninfama snakkede med en ung kvinde, som altid fulgte sin far til disse møder. Hendes far, Lankoni, havde ingen sønner og derfor var hans ældste datter det kommende overhoved af familien. Af den grund ville han have, at hun skulle med til møderne, så hun vidste, hvad hun gik ind til, når han engang overlod hende styringen af familien. Tosua rystede på hovedet, da den unge kvinde lod Ninfama kysse hendes hånd. Ninfama havde længe haft et godt øje til hende, men ikke fordi han kunne lide hende eller var forelsket i hende. Derimod fordi hun var en kilde til stor indflydelse blandt befolkningen. Blev han gift med overhovedet af en af Ladias Skoves ældste familier, så var han sikker på aldrig at få problemer med Rådet. Tosua trak på skuldrende. Enten havde den unge kvinde endnu ikke opdaget, at hun kun var en nøgle til magt, eller også ønskede hun Ninfama, som sin egen nøgle til den magt, som sådan en alliance medførte.

Tosua rettede sig med et sæt, da nogen talte til ham. Han var aldrig før blevet tiltalt ved forsamlinger som denne og han så et øjeblik desorienteret på manden der talte til ham. Først efter et øjeblik genkendte han hærchefen, som sendte ham et utålmodigt blik. Halvelveren trak vejret dybt og lagde sit ansigt i de rette ærbødige folder, som denne mand forventede.

”Undskyld, jeg hørte Dem ikke.” Hærchefen smilede køligt.

”Det er helt i orden.” brummede han, ”Jeg forstår, hvis denne strid vi oplever i øjeblikket går dig på og optager dine tanker.” Sagde han, imens han skævede til Tosua som for at læse hans reaktion. Tosua hævede forundret det ene øjenbryn, men undgik at vise sin overraskelse i stemmen.

”Hvordan skulle striden gå mig på?” Hærchefen smilede, men smilet nåede aldrig hans øjne.

”Ja, det må jo være svært for dig, at se den ene halvdel af din afstamning dræbe så mange fra din anden. Det må være hårdt at vælge side.” Tosua smilede koldt.

”Så De er altså fast besluttet på, at det er elverne, der står bag angrebene på vores soldater? At elverne har slået sig sammen med menneskene i en krig imod os?” Hærchefen trak på skuldrene.

”Hvem ellers? Ingen andre har så stor magisk magt, som der skal til for at udrydde hele delinger, og samtidig skjule ikke blot de fysiske beviser, men også hele hændelsen for træerne. Ingen andre end elverne er i besiddelse af så stor magt.” Hærchefen rynkede brynene. ”Men det der virkelig undre mig er, hvordan det altid lykkes dem at vide, hvor mine mænd befinder sig. Aldrig er det lykkedes os at overaske vores fjende og dette er umuligt… medmindre fjenden selvfølgelig har nogen inden for slottet der ønsker at hjælpe dem.” Tosua mærkede en kold vrede brede sig gennem ham. Alligevel smilede han uanfægtet til hærchefen.

”Det er en interessant observation. Så De mener, at fjenden har nogle folk inden for vores rækker, som giver dem de oplysninger de har brug for? Har De nogen bestemt i tankerne? Nogle beviser?” Hærchefen rynkede på næsen i foragt.

”Du skal ikke prøve at spille uskyldig over for mig, elver. Du er ikke velkommen her og vil aldrig blive det. Jeg skal nok finde ud af, hvad der foregår heromkring og der bliver ikke lagt fingre imellem, blot fordi du er dronningens søn.” Hærchefen vendte sig rasende og stred ud af salen. Tosua så efter ham med en dårlig smag i munden. Hans vrede var forduftet og erstattet med en svag frygt. Selvom han var uskyldig, så ville det ikke blive noget problem for hærchefen at finde nogen som ville give ham ret. Ingen ville støtte Tosua åbenlyst, og ikke mange ville støtte ham i det skjulte. Her gjaldt ingen retssikkerhed. Han ville blive et nemt bytte for disse høge.

”Hvilken gift dryppede han i dit øre?” For anden gang gav det et sæt i Tosua, men denne gang var det et venligere ansigt der mødte hans blik. Han smilede svagt til Inla, som havde været hans og Ninfamas barnepige, da de var små. Siden havde hun været Tosuas personlige tjener, selvom hun derudover påtog sig mange forskellige opgaver. I dag havde hun valgt at hjælpe tjenerne med at servere mad, men Tosua vidste, at hun også var her for at samle oplysninger. Inla også var hans mors mest betroede tjener, veninde og tidligere hofdame. Inla var den eneste, der var med Ninfea Alea dengang de blev reddet af den fremmede elver. Hun havde dog aldrig nævnt ham og lod altid som om, hun ikke anede, hvad Tosua snakkede om, når han prøvede at udspørge hende.

Inla gengældte venligt hans smil og hvilede sine hænder om den bugnende mave. Inla var gravid og manglede kun tre måneder endnu, og den lille kvinde var nu meget omfangsrig.

Tosua sukkede let og lænede sig igen op af den kølige marmorsøjle.

”Han mente, at jeg har noget med de forsvundne delinger at gøre.” Inlas ansigt var umuligt at læse, så Tosua rettede igen blikket mod de mange forsamlede rådgivere.

”Mente han at have nogen beviser?” Hendes stemme virkede kølig; af vrede? Han rystede på hovedet.

”Du ved, at han ikke behøver nogen. Så længe der ikke er beviser for det modsatte, bliver jeg meget hurtigt kendt skyldig.” Inla sukkede og sendte ham et varmt smil.

”Tab ikke modet, min ven. Det er måske slet ikke så slemt som du tror.” Hun skiftede alligevel skyndsomt emne. ”Hvad fik du ud af mødet i dag?”

”Ikke meget. Alle er overbeviste om at elverne står bag, og de tror ikke på det, når mor fortæller dem, at det ikke er sandt. Den mægtige troldmand, som er med menneskene, taler imod hende.” Inla nikkede.

”Ja, desværre. Men lifeanerne har nu altid været de første til at tvivle på elverne, og end ikke din mors ord kan overbevise dem om andet.” Hun rystede opgivende på hovedet, inden hun nikkede i retning af de mange gæster. ”Nå, jeg må videre. Der er meget at lave en dag som i dag.” Hun sendte ham en alvorligt blik. ”Og lad dig ikke gå på af, hvad de siger. Frygt kan få fold til at sige og gøre de mest modbydelige ting.” Sagde hun, inden hun forsvandt fra hans side og igen blandede sig med mængden.

Kapitel 3

Det var længe efter solnedgang, da de sidste gæster var taget af sted. Ninfea Alea var gået tidligt i selskab med hærchefen og kansler Waloom for at diskutere de mere alvorlige detaljer om deres forsvar. Tosua havde ikke set hende siden, men det bekymrede ham ikke. I denne tid havde han ikke set meget til hende, da hun havde haft meget at lave. Sommeren igennem havde hun været optaget af vigtige møder, og det var ikke blevet mindre med tiden.

Tosua gik med lydløse skridt ned gennem en af de mange mørke gange. Det var sent og han ønskede at komme i seng og glemme alt om det hærchefen havde sagt. Og alligevel kunne han ikke finde den fornødne ro. Han følte sig rastløs og havde vandret gennem gangene et stykke tid.

Nu nærmede han sig sin mors arbejdsværelse, men han ønskede ikke at distrahere hende, så han satte farten ned for at liste ubemærket forbi døren. Højrøstede stemmer fangede imidlertid hans opmærksomhed. Hans mor råbte aldrig. Hun nægtede at hæve stemmen overfor andre end hendes sønner. Og det havde ikke været nødvendigt at hæve stemmen overfor dem de sidste seks år.

Tosua lænede sig ind mod væggen ved siden af dørkarmen. Døren var ikke helt lukket til, og lys skinnede ud gennem sprækken. Han holdt vejret, idet han listede sig nærmere. Hvis han blev opdaget, ville han virkelig være i problemer. Han trak vejret og lukkede langsomt luften ud igen, af frygt for at han ville blive hørt. Igen trak han vejret og koncentrerede sig nu om stemmerne. Den ene tilhørte klart hans mor, den anden… var Waloom.

”… Jeg siger dig jo, at elverne intet har med dette at gøre!” Han genkendte straks sin mors stemme.

”Men De har ingen beviser! Så længe De ikke vil fortælle os, hvorfra De har Deres oplysninger kan de ikke bruges!” Walooms stemme dirrede af vrede.

”Mit ord burde være nok. Jeg ved, at elverne ikke ønsker at bekrige os, og jeg har ingen intentioner om at bekrige dem.”

”De kan ikke lade personlige følelser komme i vejen for Deres dømmekræft. Tror De virkelig at elverkongen vil vise os nåde, blot fordi Deres søn er halvt elver? Medmindre De vil fortælle, hvem drengens far er, kan vi ikke vide andet end at han, forhåbentlig, er en af elverkongens adelsmænd. Jeg tvivler på at Aldor vil forhindre en krig på grund af en uægte søn af en af hans riddere.”

”Sætter De spørgsmål ved min ære?” tordnede dronningens stemme.

”Umuligt mere end De har givet mig grund til, Deres Højhed.” Tosua holdt vejret, imens han ventede på sin mors svar.

”Jeg vil have en budbringer sendt af sted til Anial. Jeg vil bede elverne om hjælp i denne redelighed, som vi er havnet i. Hvis elverne ikke ønsker at hjælpe os, så har du dit svar på, om det er elverne der er vores virkelige fjende.” Waloom fnøs.

”Og hvem vil De sende? Ingen af vores slags er velkomne hos deres slags!” Dronningens stemme var pludselig overraskende blid.

”Du ville blive forbløffet over, hvor venlige og tolerante elverne er på trods af den behandling de får fra vores side.” Der var en kort tavshed, inden hun fortsatte, ”Jeg vil sende Tosua af sted, da han tydeligvis ikke længere er i sikkerhed her.” Tosua snappede efter vejret, da hans navn blev nævnt.

”Drengen? Vil De sende ham til Anial? Hvorfor? Det ville ikke forhindre snakken her, tværtimod.”

”Jeg vil ikke se min dreng som syndebuk for jeres ynkelige og forældede opfattelse af verden. Han har intet gjort, bortset for at være blevet født, og derfor behandler I ham på denne måde? Det er skammeligt og jeg vil ikke være vidne til det mere. Han…” Waloom afbrød hende med slet skjult hån i stemmen.

”Han vil sikkert blive godt modtaget hos deres slags. Han har intet med vores slags at gøre og er en hån mod kongefamilien. De gør klogt i at sende ham bort. De skulle have sendt ham bort for mange år siden.” Heftige trin nærmede sig døren og Tosua sprang væk og trykkede sig ind mod væggen. Døren blev smækket op, og Waloom gik lige forbi ham uden at ænse ham i mørket. Tosua sank og trak vejret dybt for at stilne sin heftige puls. Med et lydløst suk lukkede han øjnene og hvilede hovedet mod væggen bag sig. Han ville blive sendt væk. Han åbnede øjnene og så tomt op i det mørke loft. Ninfea Alea ville sende ham væk fra Ladias Skove og til Anial.

Inde fra kontoret kunne han høre sin mor hulke.

Tosua skubbede sig væk fra væggen og gik tilbage gennem den mørke gang. Tankerne hvirvlede gennem hans hoved, uden at han kunne holde rede på dem. Den dominerende følelse som gik igen i alle hans tanker var frygt. Han skulle rejse. Han skulle forlade det eneste hjem, han nogensinde havde kendt og rejse helt til Anial. Anial, som han var sikker på lå meget langt væk. I hvert fald føltes det langt væk og fremmedartet.

Da han endelig kunne løsrive sig fra sine tanker, stod han foran døren til sit værelse. Med rynkede bryn trådte han ind i det lille rum og lukkede døren efter sig. Han lænede sig træt op af den, inden han med et suk gik gennem værelset og hen til sin seng. Blidt lod han fingrene løbe hen over det hvide sengetæppe med de små guldbroderier. Han så hen mod sit skrivebord og videre hen på sit klædeskab, imens følelserne vældede op i ham. Alt dette skulle han forlade. Det var hans hjem. Hans liv.

En tåre løb ned ad hans kind og han tørrede den irriteret, inden han trak skjorten af og smed sig på sengen. Sengen vibrerede lidt under hans pludselige vægt, imens Tosua lagde sig til rette oven på den bløde dyne. Sengetæppet var køligt mod hans bare ryg, men efter ganske kort tid havde det fået samme temperatur som hans krop og føltes behageligt varmt.

Hvorfor ville han mor sende ham væk? En ubehagelig følelse af frygt og sorg fæstnede sig i hans bryst, så han knap nok kunne trække vejret. Han lukkede øjnene mod mørket i værelset og sukkede.

Friske tårer trillede blidt ned langs hans tindinger og landede på sengetæppet. Han ignorerede dem.

Jeg vil sende Tosua af sted, da han tydeligvis ikke længere er i sikkerhed her. Hans mors ord genlød i hans sind og han rynkede brynene. Sikkerhed? Kunne hun ikke beskytte ham mod hærchefens anklager? Eller ville hun ikke?

Tosua bed sig i læben ved tanken. Han havde ingen anelse om, hvad der ville ske, hvis hærchefen valgte at anklage ham. Eller hvad der ville ske, hvis han blev fundet skyldig.

Han gøs uvilkårligt og åbnede øjnene. Men kunne det være så slemt, at Ninfea Alea hellere ville sende ham væk, i stedet for blot at se tiden an? Og ville han være i sikkerhed hos elverne?

Tosua rystede irriteret på hovedet og vendte sig om på siden. Han tvang sig selv til at lukke øjnene og ånde dybt. Langsomt slappedes hans muskler og han blev døsig. Kort efter sov han fredfuldt og hans bekymrede tanker var glemt.

Tosua satte sig brat op i sengen. Hans hoved dunkede, efter at han havde sat sig så hurtigt op. Han skar ansigt og gned sin pande, inden han så sig om i værelset. Solen skinnede og oplyste hans værelse med et let gyldent skær. Han værelse var altid smukkest om morgenen, hvor væggene syntes at opsluge lyset og skinne som guld.

Tosua rejste sig fra sengen og stillede sig hen til vinduerne der vendte ud mod byen. Solen varmede hans ansigt og overkrop, idet han missede mod lyset og betragtede udsigten.

Byen strakte sig ud under ham, men kun enkelte af husene var synlige under de grønne trækroner. Lifeanerne havde bygget deres by inde i skoven og havde bibeholdt næsten alle træerne. Husene var bygget mellem stammerne og enkelte var sågar bygget op langs de gamle træer. Lifeanernes symbiose med skoven havde gjort det umuligt for dem at fælde de mange træer. Det var også på grund af denne symbiose at disse angreb skræmte befolkningen så meget. Lifeanerne havde altid vidst, når der var fremmede i deres skove, fordi træerne kommenterede en sådan tilstedeværelse. Men nu var det anderledes. Menneskene havde sluttet sig sammen med kraftfulde magikere, som kunne skjule al aktivitet for træerne, og det havde gjort lifeanerne blinde.

Tosua gøs ved tanken og vendte vinduet ryggen. Hans tanker var igen blevet ledt ind på samtalen han havde overhørt og nu kunne han ikke ryste dem af sig. Der var kun én ting at gøre, når han havde det sådan og det var at komme ud og få noget luft.

Tosua gik hen til sit klædeskab, åbnede den knagende låg og greb en ren skjorte og et par gamle bukser som han trak på. Påklædt lukkede han igen skabslågen og greb sin bue og sit pilekogger, der hang på en krog henne døren. Han svang koggeret over skulderen og med buen i hånden, listede han ud af værelset.

Vinden var kølig og duftede af fugtigt græs. Det var sent på sommeren og solens magt tog langsomt af. Fugleunger trænede utrætteligt deres vinger, imens forældrene sang opmuntrende til dem.

Tosua smilede svagt, idet han lagde en pil på buestrengen. Han nød de tidlige morgentimer alene på træningsbanen. Ikke mange var ude på dette tidspunkt. Den friske luft og afslapningen ved bueskydningen klarede hans tanker og gav ham nyt mod på livet.

Han havde besluttet sig for, at han ikke ville nævne noget om den samtale, han havde overhørt. Hans mor ville selv fortælle ham om sine planer, når hun var klar. Han måtte vente, men han havde på fornemmelsen, at han ikke ville komme til at vente længe. Lifeanerne havde brug for hjælp og han var sikker på at elverne ville hjælpe dem. Han kendte intet til elvere, men han håbede, at de var et venligere folkefærd end lifeanerne.

Han sukkede og afviste igen sin sidste tanke. Ikke alle lifeanere var uvenlige. Han havde en ganske særlig ven, som han ikke havde set i mange år. Tilanis hed hun. Hun var hans barndoms veninde og hun var den eneste, der gjorde det helt klart, at hun var hans ven. Hun frygtede ikke, hvad hendes familie ville tænke, eller hvad andre ville tænke. En dag, for flere år siden, rejste hun, og efterlod ham her helt alene. Han havde godt vidst, at han ikke kunne tage med, og at hun ikke ville blive, men alligevel blev han meget alene. Hun havde efterladt ham en gave, en dolk, som hun havde fået fremstillet til ham. Hun skrev i brevet, der var vedlagt, at hun havde fået den forhekset, så den ville beskytte ham mod et af de farligste elementer; ild. Han skulle blot rette dolken mod kilden til faren og ilden ville ikke røre ham. Han smilede for sig selv, idet han slap endnu en pil. Han håbede aldrig at skulle få brug for dolken.

Som han havde ventet, gik der ikke længe før han blev kaldt til sin mors arbejdsværelse. Inla fandt ham i biblioteket. Han så op fra sin bog og kunne med det samme se, at hendes udtryk var trist og alvorligt. Tosua lukkede bogen, han havde været i gang med at læse, da hun gik hen til ham.

”Din mor vil se dig, Tosua.” Han huskede sig selv på at lade som ingenting, skønt hjertet sank i livet på ham. Han lod blidt en finger løbe langs bogens ryg, inden han lagde den fra sig på bordet han sad ved.

”Sagde hun noget om, hvad det drejer sig om?” Spurgte han stille. Inla rystede på hovedet. Han nikkede tungt og forlod biblioteket. På vej gennem de mange gange, for tankerne gennem hans hoved. Hvordan skulle han reagere? Skulle han virke overasket eller skræmt ved tanken om at rejse? Eller skulle han fortælle hende, hvad han allerede vidste? Han afviste tanken.

Alt for hurtigt nåede han døren. Langsomt løftede han hånden og bankede på.

”Kom ind…” Han trak vejret dybt og trådte ind på sin mors arbejdsværelse.

Arbejdsværelset var ikke ret stort, men al pladsen var udnyttet til fulde. Væggen på hans venstre side var skjult af reoler der gik fra gulv til loft. Bagest i værelset knitrede ilden i en åben pejs, og han kunne tydeligt mærke duften af sod. På hans højre side var der et kæmpe vindue der rakte fra gulvet til loftet. Et øjeblik kunne han ikke slippe udsigten med de grønne skove, der så ud til at brede sig i en uendelighed.

Hans mor sad med ryggen til vinduet ved sit skrivebord. Bordet var dækket af mapper og papirer og kvinden bag bordet så træt op fra det dokument, hun havde været i færd med at læse. Hun var stadig ualmindelig smuk, men i dag havde hun rande under øjnene og løse hår hang ned i hendes ansigt. Hun smilede træt, da hun mødte hans blik og gjorde tegn til at han skulle sætte sig. To behagelige stole stod foran skrivebordet og Tosua satte sig i den ene. Det var underligt, tænkte han, da han havde taget plads, at hans mor så mere træt og udtæret ud for hver dag. Det var som om livet blev drænet ud af hende.

Ninfea Alea blinkede til ham.

”Det er hårde tider, Tosua, og det tager hårdt på dem der gennemlever dem.” Han smilede bekymret til hende.

”Du skulle tage det mere med ro, mor. Der er masser af rådgivere der kan hjælpe dig, tage noget af byrden fra dine skuldre.” Hun lo, men latteren endte i et bittert smil.

”Tro ikke at det er så nemt at regere, min søn. I tider som disse er du nødt til at vide alt, hvad der foregår, og du kan ikke overlade noget til andre. Især ikke når der muligvis er nogen der lækker vores oplysninger til fjenden.” Tosua mærkede sin krop stivne i stolen. Nu kom det.

Dronningen trak vejret dybt og skubbede håret væk fra ansigtet.

”Tosua, jeg har en opgave til dig. Du skal tage til Anial og bede Aldor om hjælp. Vi kan ikke klare dette alene, hvis det bliver til krig. Og det har jeg en fornemmelse af at det gør.” Hun rystede let på hovedet, inden hun betragtede ham indgående. ”Du er den eneste jeg kan stole på, og som jeg ved ikke vil gøre elverne ondt, hvis du finder dem. De andre budbringere jeg har til rådighed vil ikke vige tilbage for at afsløre Anials beliggenhed. Men jeg ved, at du ikke vil forråde dem.” Tosua nikkede. Dette havde hun ikke nævnt for Waloom aftenen forinden. Kansleren vidste ikke, at dronningen ikke stolede på ham og hans mænd.

”Så du vil sende mig af sted alene?” Det sidste ord stak i hans hals. Han havde end ikke overvejet tanken om at hun ville sende ham af sted alene. Han vidste, at de kongelige budbringere selvfølgelig altid rejste alene, fordi et følge ville hindre og forsinke dem, men han var ikke budbringer. Han var ikke engang gammel nok til at være budbringer, selv hvis han ikke havde været prins.

Ninfea Alea skar ansigt og nikkede alvorligt.

”Ja, Tosua, jeg vil sende dig af sted alene.” Han sank.

”Men hvorfor?” Han stemme var ikke andet end en hvisken. Dronningen sukkede og gned træt sin pande.

”Tosua, du er ikke længere i sikkerhed her. Du må vide, at jeg aldrig ville sende dig væk, hvis ikke det var fordi jeg mente, at det ville være bedst for dig.” Hun smilede til ham svagt til ham. ”I Anial håber jeg, at du vil være mere sikker end her. Det er mit håb at du vil kunne blive hos elverne, indtil det er sikkert for dig at vende tilbage. Derfor og fordi jeg frygter for elvernes sikkerhed, skulle lifeanerne finde ud af, hvor Anial befinder sig, ønsker jeg ikke at sende nogen med dig.” Tosua sank.

”Men jeg kender ikke nogen i Anial! Anial er ikke mit hjem, mor, mit hjem er her.” Hun nikkede.

”Jeg ved, hvordan du føler, men der er intet jeg kan gøre for dig her. Det vigtigste for mig er, at du er i sikkerhed og det vil du være i Anial.” Tosua sukkede opgivende. Han vidste, at han ikke kunne overtale sin mor til at lade ham blive.

”Hvordan kan jeg finde Anial?” Spurgte han lavt. Ninfea Alea smilede tænksomt.

”Det kan du ikke, hvis ikke Hende Som Ser giver dig adgang. Anial er beskyttet af stærk magi, som gør det usynligt for alle der ønsker at finde det, men som elverne ikke finder værdige. Hende Som Ser skal du dog ikke bekymre dig om, Tosua. Jeg er sikker på, at hun nok skal lade dig passere.” Tosua rynkede undrende brynene, men inden han kunne nå at stille et spørgsmål, fortsatte dronningen: ”Anial ligger et sted nord for Drage Bjergene og flere ruter leder dertil, men jeg vil foreslå dig, at du rejser gennem skoven og undgår Drage Bjergene. Ud over Hende Som Ser er dragerne de eneste, der kan give dig adgang til Anial. Men rejsen gennem bjergene er besværlig og inden du kan komme igennem, vil du blive stillet for Drage Rådet. Det er en langsommelig og farlig proces, som du helst bør undgå.” Tosua sank.

”Drage Rådet?” Hun nikkede smilende. ”Men Waloom har altid sagt at der ikke eksisterede drager mere. At de var uddøde.” Ninfea Alea lo.

”Hvis Waloom kunne overbevise sig selv om, at elverne ikke eksisterede, ville han også gøre dét. Hvis jeg var dig ville jeg ikke tage hans ord for pålydende. Dragerne har altid eksisteret, men de opholder sig for det meste i deres bjerge og har ikke meget med omverdenen at gøre.” Sagde hun med et smil.

”Men hvordan kan du vide, at de er der?” Spurgte han. Hun lo igen.

”Du kender det gamle historier og sagn lige så vel som jeg. Desuden har din far fortalt mig om dem, så jeg er meget sikker på at der stadig er drager i Drage Bjergene.” Tosua sank en klump. Hun havde aldrig nævnt hans far før.

”Tror du jeg vil møde ham i Anial?” spurgte han usikkert. Han ønskede ikke at sætte forhåbningerne op for så at blive skuffet, når han nåede frem. Måske lignede han slet ikke en elver når det kom til stykket. Ninfea Alea smilede venligt til ham, og hun havde et drillende udtryk i sine øjne.

”Du skal nok vide det, når du møder ham. Eller også genkender han dig. Du ligner ham meget.” Hun rejste sig pludselig og gik hen til vinduet.

”Hvis du alligevel bliver nødt til at rejse gennem Drage Bjergene, skal du blot huske én ting.” Hun vendte sig og så alvorligt på ham. ”Du skal altid kun sige sandheden, når du står foran Drage Rådet. Dragerne vil vide det, hvis du lyver for dem.” Hun sukkede og vendte sig igen mod vinduet. ” Jeg har bedt Waloom om at give dig de nødvendige kort, samt at vise dig den bedste rute til Anial. Hvad han end siger, så skal du ikke gentage, hvad jeg har sagt, hverken om dragerne eller min viden om Anial. Den del af vores samtale har aldrig fundet sted. Du kan gå.”

Tosua rejste sig og forlod skyndsomt arbejdsværelset. Nærede hans mor mistro til Waloom? Han rystede på hovedet. Hvad der end foregik mellem hans mor og Waloom, så kunne det ikke komme ham ved.

Tosua opsøgte straks Kansler Waloom efter sin samtale med dronningen. Uden for kanslerens arbejdsværelse bankede han langsomt på døren og håbede inderst inde, at Waloom ikke var til stede.

”Kom ind…” Lød det bag døren. Tosua sukkede og trådte ind.

Arbejdsværelset var en smule mindre end Ninfea Aleas, men ellers dekoreret på samme måde med reoler langs væggene og et stort skrivebord ved vinduet. På væggen over den åbne pejs hang en stort kort som var blevet sodet i kanterne gennem årene.

Tosua kastede blot et enkelt blik på kortet og lukkede døren efter sig. Waloom så op fra sine papirer og misbilligelsen skyllede hen over hans ansigt, inden han fik styr på sine tanker.

”Nå, der er du, knægt. Har dronningen sendt dig?” Tosua nikkede. Waloom nikkede tænksomt og rejste sig fra sin stol. ”Ved du noget som helst om Anial og elverne? Om ruten dertil?” Tosua rystede gentagende gange på hovedet. Waloom smilede overbærende.

”Så må vi hellere finde et kort frem, synes du ikke?” Han forventede intet svar, men gik i gang med at lede efter kortene. Tosua så sig stjålent om i arbejdsværelset imens. Et kort øjeblik undrede det ham, hvor mange planter der egentlig var på kontoret. Waloom virkede ikke som typen, der brød sig om planter.

Endelig fandt Waloom de kort han havde søgt efter. Støvet rejste sig som en sky, da de landede på bordet og Tosua kvalte et nys. Waloom bladrede gennem de gamle kort, indtil han fandt det, han ledte efter. Tosua så nysgerrigt på det gamle kort. Blækket var utydeligt og pergamentet var gulligt af ælde.

”Nu skal du høre, knægt. Du vil rejse herfra,” Waloom satte en kroget finger på kortet, ”og dit bestemmelsessted er herovre et sted.” Han flyttede fingeren hen over kortet, og pegede på et udtværet ord, der skulle markere elvernes rige. ”Den hurtigste rute er over Den Store Eng og gennem den nordlige del af Garna Skoven, men det er en farlig rute som ikke kan anbefales. Den bedste rute er syd om Garna Skoven, hvorfra du kan følge Esmèra floden til Drage Bjergene.” Tosua fulgte opmærksomt Walooms fingers rejse hen over kortet. ”Nord for Drage Bjergene burde du kunne finde Anial, hvis du er heldig, og hvis du når så langt.” Tosua rynkede brynene over Walooms sidste bemærkning, men lod som ingenting.

”Men vil ruten syd om Garna Skoven ikke tage meget længere tid? Ville det ikke være bedst, hvis jeg…” Waloom afbrød ham med en hovedrysten.

”Det er langt farligere at rejse nordom. Hvis du overlevede rejsen, ville det godt nok tage kortere tid, men det er en ringe trøst, hvis du er død.” Tosua sank. En kuldegysning løb gennem hans krop.

Waloom smilede koldt.

”God rejse.”

Efter et hurtigt aftensmåltid var Tosua vendt tilbage til sit værelse. Han havde brug for ro til at tænke og det var umuligt at få det andre steder end på hans værelse.

Tosua havde sat sig på sengen og så ud af de mørke vinduer. Han havde ikke tændt noget lys i værelset, da det ville forhindre ham i at se ud.

Trætoppene var kun svagt oplyste af måneskin, og det gav hele skoven et gråt spøgelsesagtigt skær. Da han var lille, havde han altid været bange for skoven, når mørket var faldet på. Han havde altid forestillet sig at uhyggelige væsener kunne gemme sig i skyggerne, men sådan havde han det ikke længere. Nu lod hans skovens stilhed skylle ind over sig og han sukkede.

Han havde fået meget at tænke over, efter sin samtale med sin mor. Drager. Han rystede på hovedet. Han havde set drager i sine drømme, men han havde aldrig troet at de kunne være ægte. I sine drømme havde han tit set en kæmpe sal omgivet af drager i mange forskellige farver, for han havde altid glemt drømmen igen. Det var jo en drøm ligesom alle andre.

Men drager var virkelige og de holdt til i Drage Bjergene. De beskyttede Anial. Tosua lod langsomt luften sive ud mellem sine tænder, imens tanken fæstnede sig i hans sind. At acceptere dragers eksistens var ikke så svært som han havde forestillet sig. Gennem historier og sagn, vidste han at de havde eksisteret engang. Nu følte han sig blot uendelig nysgerrig. Han prøvede at forestille sig hvordan de ville se ud. Kunne de have forskellige farver, ligesom han havde set det i sine drømme? Havde de vinger? Han fløjtede dæmpet for sig selv. Drager måtte være imponerende væsner. Store og stærke – og gamle.

Tosua sad stadig på sin seng, da det pludselig bankede på døren. Forundret rejste han sig og gik hen til døren. Hvem ville snakke med ham så sent? Han åbnede døren på klem og så Ninfea Alea stå uden for.

”Må jeg komme ind?” Spurgte hun. Tosua nikkede forbløffet og trådte til side. Dronningen var klædt i en mørk kappe og hætten var trukket op. Hun satte sig på værelsets eneste stol, og Tosua satte sig igen på sengen. Han så afventende på hende. Det var meget usædvanligt, at hun kom på drengenes værelser. Hvis hun ville dem noget, blev de som regel kaldt til hendes arbejdsværelse. Ninfea Alea undgik sin søns blik og trak hætten ned.

”Hvorfor denne hemmelighedsfuldhed?” spurgte han, da hun ikke gjorde mine til at tage ordet. Hun smilede beklagende.

”Ingen må vide, at vi har snakket sammen, og ingen må vide, hvad jeg har givet dig.” Svarede hun blot. Tosua hævede forundret øjenbrynene, men valgte ikke at sige noget. Ninfea Alea fandt en lille fløjlspose frem fra sin kappe. Hun åbnede den forsigtigt og trak et smykke frem.

Tosua så nysgerrigt på det. En medaljon, som forestillede en drage af guld omgivet af en ring af sølv, hvilede i hendes håndflade. Dragens øjne var lavet af små røde rubiner, og dens gyldne skæl var perfekt aftegnet i guldet. Medaljonen hang i en guldkæde, som virkede for tynd til at kunne bære smykkets vægt.

Ninfea Alea rømmede sig.

”Dette smykke er meget gammelt og meget værdifuldt. Jeg fik det overdraget af din far, som sagde at du skulle have det, når du var klar.” Hun rejste sig og lukkede kæden om Tosuas hals. Medaljonen syntes at sitre mod hans bryst, men efter et øjeblik holdt det op.

Tosua undersøgte forsigtigt gulddragen med fingrene. Den var utroligt smukt lavet. Han rettede blikket mod sin mor.

”Men hvorfor?” Hun rystede blot på hovedet.

”Du skal holde medaljonen skjult og aldrig tage den af. Ikke når du bader og ikke når du sover. Du skal altid bære den. Medaljonen er meget vigtig.” Tosua mærkede forvirringen vokse.

”Men hvorfor? Det er bare et smykke.” Ninfea Alea rystede strengt på hovedet.

”Ikke flere spørgsmål. Du skal blot gøre, som jeg har sagt. Svarene vil komme med tiden, når du er klar til dem.” Hun rejste sig og kyssede blidt hans pande. ”Du er nødt til at stole på mig, min dreng.” Hun trak hætten op over sit hoved igen og forlod værelset. Tosua sad alene tilbage med hovedet fyldt af spørgsmål.

Kapitel 4

Tosua havde sprunget morgenmaden over og var gået ned til skydebanen. Spørgsmålene fra aftenen forinden svirrede stadig i hans hoved, men for hver pil han skød af, syntes han at få mere ro i sindet. Han nød den friske luft og vinden der legede med hans sorte hår. Normalt lod han håret skjule de spidse øre, men med en vind som denne, ville han end ikke forsøge.

Han rystede let på hovedet for at få håret ud af øjnene og trak vejret dybt, inden han løsnede sin pil. Han kunne tydeligt mærke medaljonen mod brystet og kædens tyngde mod hans nakke. Han havde fået den af sin far. Det var det eneste han vidste om den.

Han rynkede undrende brynene. Han havde aldrig set sin mor så hemmelighedsfuld, men han regnede med at der var en god grund til det. Men det var da bare et smykke? Eller måske ikke? Han rystede de forstyrrende tanker af sig og prøvede at slappe af.

På sin vej ned mod træningsbanen havde han set diverse familieoverhoveder, rådgivere og hærchefer ride ind på gårdspladsen. Det tydede på at der igen i dag skulle være et møde. Men han havde intet hørt, hvilket undrede ham. Det kunne måske skyldes at Ninfea Alea i dag ønskede at indlemme de andre i hendes plan om at sende ham til Anial og derfor ikke ønskede hans tilstedeværelse.

Et smil bredte sig hen over hans læber. Det ville bestemt ikke falde i god jord hos alle.

Det var sidst på formiddagen, da Tosua endnu engang løsnede sine pile fra skydeskiven. Han var ved at være træt i fingrene, og en vabel viste sig tydeligt på pegefingeren.

Han rystede hånden for at få løsnet op i de ømme muskler, da han så en skikkelse nærme sig træningsområdet. Tosua kneb øjnene sammen mod lyset, men kunne alligevel tydeligt se, hvem der kom. Ninfama.

Han trak vejret dybt for at slappe af, men det lykkedes ikke helt. Hans bror gjorde ham altid nervøs. Tosua gik ham usikkert i møde, men så snart at Ninfama var i dårligt humør. Tosua sank.

Ninfama foldede armene over brystet og stillede sig i vejen for Tosua. Tosua prøvede at komme udenom, men broren afskar ham vejen igen.

”Lad mig komme forbi, Ninfama.” Ninfama rynkede panden, og Tosua krympede sig indvendigt. Der var ingen andre i nærheden.

”Hvis du ikke kan komme forbi mig, hvordan har du så tænkt dig at komme til Anial? En splejs som dig?” Tosua mærkede rødmen brede sig i sine kinder.

”Lad mig komme forbi,” gentog han. Ninfama rystede på hovedet.

”Det er utroligt, synes du ikke? At vores rige skal repræsenteres ved elvernes hof af en halvblodslifeaner som dig? En uægte søn af en dronning hvis skam er kendt af hele folket. En horeunge.” Ninfama fnøs og hans blå øjne glimtede i vrede.

Halvelverens kinder brændte under brorens blik. Han så ned i jorden for at skjule tårerne i øjnene. Skammen og vreden brændte i hans bryst, men Ninfama fortsatte ufortrødent:

”Og denne samme skam hviler også på mig, den eneste sande søn af kong Lafael. Hvad ville han ikke sige til denne ugerning?” Tosua kunne ikke møde brorens blik. Kong Lafael var Ninfea Aleas mand, Ninfamas far, og tidligere konge af lifeafolket. Det var efter kongens død, at enkedronningen havde mødt den ukendte elver, som var Tosuas far.

”Lad mig komme forbi, Ninfama.” Hans stemme var næsten uigenkendelig. Han sank noget, tog mod til sig og mødte sin brors kolde blik. ”Lad mig gå.”

”Få mig til det. Tving mig!” Tosua så væk og Ninfama lo. Tosua sprang overrasket tilbage, da Ninfama pludselig langede ud efter ham. ”En halvblodslifeaner som hverken kan benytte elementerne eller kæmpe som en mand. Du er en større skamplet end jeg havde troet mulig.” Tosua sank. Han ønskede ikke at slås, men han ønskede heller ikke at løbe sin vej som en kujon.

Med overdreven forsigtighed lagde han buen og pilekoggeret fra sig. Bare for en gangs skyld ville han gerne vinde over Ninfama, men han vidste at det var håbløst. Han rettede sig og vendte sig mod sin bror.

”Jeg vil ikke slås mod dig, Ninfama.” Alligevel boblede vreden i hans bryst. Ninfama lo og hans kolde øjne glitrede.

”Jeg tænkte nok, du ikke turde, elver. Men elver er du vel egentlig heller ikke. Du har heller ikke arvet nogen af deres evner. Du er bare et ubrugeligt udskud.” Inden Tosua nåede at tænke sig om, skubbede han Ninfama hårdt i brystet. Først bagefter opdagede han, at det var hvad Ninfama havde ventet på. En undskyldning.

Ninfama greb hans skjorte med den ene hånd og slog ham hårdt i ansigtet med den anden. Det svimlede for Tosua og han mærkede blodet løbe fra næsen. Ninfama holdt ham stadig fast, trods hans modstand.

”Rør mig aldrig igen, elver! Jeg vil ikke besudles af din slags.” I et hurtigt tag tvang han Tosua forover og jog knæet op i hans mellemgulv. Gispende sank Tosua sammen på græsset, hvor han krummede sig sammen af smerte. Ninfama spyttede hånligt på græsset foran Tosuas ansigt og var ved at gå, da han lagde mærke til guldkæden om halvelverens hals.

”Hvad er nu det?” Tosua slog Ninfamas hænder væk, da denne ville røre kæden. Kronprinsen hvæsede vredt mellem sine tænder og trak Tosua op ved håret. På trods af halvelverens modstand, fik Ninfama fat i kæden og trak smykket frem fra skjorten. Han lo koldt, da han så det.

”Nydeligt, meget nydeligt, jeg tror næsten…” Han holdt pludselig inde og gjorde store øjne, imens han så fra smykket til Tosuas blodige ansigt. ”Umuligt…” hviskede han, som om han pludselig havde glemt at Tosua var til stede. Med et voldsomt vredesudbrud slyngede han Tosua i jorden og løb op mod slottet.

Tosua lå alene tilbage på jorden. Ydmyget og ulykkelig prøvede han at tørre blodet af sit ansigt, men næsen blødte stadig. Han kom langsomt på benene og måtte læne sig forover på grund af smerten i maven.

Det eneste han ønskede var at forsvinde, synke ned i græsset og aldrig blive set mere. Hans ydmygelse ville snart være kendt blandt alle Ninfamas venner, og de ville fortælle det videre til hvem der end ville lytte. Og her i Ladias Skove lyttede alle, når de kunne få lov at glæde sig over hans fejltrin.

Da Tosua endelig kunne rette sig op, samlede han buen og pilekoggeret op. Nu var han nødt til at vende tilbage til slottet, og han ville uden tvivl blive set. Vredt tørrede han de forræderiske tårer væk fra sine kinder. Ingen skulle se at han var ked af det. Han ville ikke give dem den glæde.

Det overraskede ham, hvor nemt det i virkeligheden var at slippe uset ind på slottet. Hver gang han havde mødt nogen, havde han blot gemt sig i en niche, hvor han ikke blev bemærket. Da han endelig nåede sit værelse, var hans næse holdt op med at bløde, men hans ansigt og skjorte var dækket med tørret blod. Inde på værelset krængede han skjorten af og gik hen baljen med vand, som altid indeholdt rent vand at vaske sig med.

Forsigtigt vaskede han blodet af halsen, ansigtet og til sidst næsen, som nu var frygtelig øm. Han ømmede sig og svor, da han tørrede sig med håndklædet. Hver gang Ninfama var efter ham på denne måde, var det ham der tabte. Hver gang blev han ydmyget og kunne mærke følelsen af skam flere dage efter. Han kunne ikke forsvare sig, og han havde ingen evner at forsvare sig med. Han var ikke et værdigt medlem af kongefamilien, uden evnen til at kontrollere de fire elementer, og derfor havde han altid været forment adgang til træning. Ninfama og alle kronprinsens venner havde modtaget kamptræning siden de var ni år gamle, men det havde Tosua ikke. Hans evner til at benytte en bue var medfødt og Ninfea Alea havde slev foræret ham den bue han havde nu. Han kunne tydeligt huske, hvor stolt hun havde været.

Tosua så sig i spejlet over vandfadet og kunne svagt se farven, der langsomt bredte sig over hans næse og kind. Han sukkede. Var han værdig nok til at være elver? Han så på sine slanke hænder. Det eneste han kunne var at helbrede. Var det nok til at være af elverfolket? Hvis ikke, hvad var han så?

Frustreret skubbede han hårdt til vandfadet, der straks faldt ned fra bordet og knustes mod gulvet. Det blodige vand sprøjtede ud over gulvbrædderne. Vred på sig selv over sin egen dumhed tog han nogle håndklæder og begyndte oprydningen.

Solen skinnede varmt mod hans ansigt, og hans kind hvilede mod den bløde pude. Uden for vinduet kunne han høre fuglene byde den nye dag velkommen.

Han sukkede, vendte sig om på ryggen og så op i loftet. Klokken var mange, og han var frygteligt sulten. Efter sin stridighed med Ninfama, havde han holdt sig på sit værelse og havde ikke deltaget ved nogen af måltiderne. Faktisk kunne han ikke huske, om han overhovedet havde fået noget at spise dagen forinden.

Langsomt kom han op af den bløde seng og klædte sig på. I spejlet så han medaljonen forsvinde ind bag skjorten, idet han lukkede den. Han havde følt sig fristet til at tage den af, når han skulle sove, men turde ikke efter sin mors påbud. Hun plejede ikke at sige den slags med mindre det var vigtigt.

Skødesløst lod han fingrene løbe gennem håret, men sørgede alligevel for at hans spidse ører blev forsvarligt dækket. Han vidste, at mange ville se det som en fornærmelse, hvis ikke han gjorde sit yderste for at ligne en lifeaner.

Han studerede sit spejlbillede og stønnede irriteret. I dag kunne det vist være lige meget med ørerne, for alle ville lægge mærke til næsen. Et blåt mærke strakte sig fra næsen og ned over kindbenet. Irriteret vendte han spejlbilledet ryggen og forlod værelset.

I spisesalen undgik han at møde de blikke der blev sendt ham og indtog sin sædvanlige plads ved den ene bordende. Han hørte megen fnisen fra den anden ende, men til hans overraskelse var Ninfama ikke tilstede. En fyldt tallerken blev sat foran ham, og han kiggede op for at se, hvem giveren var. Inla smilede venligt til ham, men hendes smil blegnede, da hun så hans ansigt. Hun rystede på hovedet og satte sig på stolen overfor ham.

”Tosua, hvad har du lavet?” Hendes stemme var venlig, men han kunne ikke få sig selv til at møde hendes blik. Hans kinder brændte af skam. Han vidste, at hun havde gættet, hvad der var sket; han havde igen fået bank af sin bror. Han havde tabt igen.

Halvelveren koncentrerede sig om sin mad, men kunne hele tiden mærke hendes blik. Hun sukkede.

”Var det derfor du ikke kom til middagen i går?” Han nikkede uden at se op. Hendes fingre trommede mod bordet, men hun lod emnet ligge.

”Du skal mødes med dronningen efter morgenmaden. Du bliver nødt til at rejse om ikke så længe, for hærchefen vil ikke lade anklagerne falde. Du modtager officielt dokumentet, som du skal overbringe Aldor, her i formiddag. Waloom, Ninfama og Rosemon vil være til stede som vidner på din opgave.” Han nikkede og ignorerede den knugende fornemmelse der bredte sig i maven. Han skulle snart forlade Ladias Skove. Hvor meget han end hadede den behandling, han fik på dette sted, så var det hans hjem og det eneste han kendte til. Hvad lå der uden for skovene?

Efter morgenmaden gik han op på sit værelse og skiftede til et passende sæt tøj, som en officiel handling krævede. Han lukkede tænksomt skjorten og betragtede sig selv i spejlet.

Hans mørkebrune øjne stirrede ham i møde. Forskellene mellem ham selv og Ninfama var så markante, at mange undrede sig over at de overhovedet var brødre. Ninfama havde langt lyst hår, som var samlet i en hestehale, og glitrende gråblå øjne. Tosua derimod havde sort hår, brune øjne og en meget bleg hud. De spidse øre var selvfølgelig den største forskel.

Tosua sukkede og stirrede trodsigt på sit spejlbillede. Hans mor havde også blå øjne, ligesom Ninfama, og hendes hår var brunt. Hvis han ikke lignede hende, så måtte han ligne sin far, hvem han så end var. Efter et sidste granskende blik på sit spejlbillede forlod han værelset.

Foran sin mors arbejdsværelse tøvede han et øjeblik, inden han hævede en rystende hånd og bankede på. Døren åbnede af sig selv og afslørede dronningens arbejdsværelse. Rosemon, som stod foran den åbne pejs, vendte sig halvt for at se hvem der trådte ind. Da han så Tosua, nikkede han blot, og rettede igen blikket mod ilden.

Ninfea Alea vinkede ham indenfor, og han lukkede forsigtigt døren efter sig. Han sluttede sig til hende ved skrivebordet, som var blevet rykket hen til vinduerne.

”Hvad har du og din bror lavet?” Hendes læber bevægede sig ikke, og han kunne kun svagt høre, hvad hun sagde. Hun rettede fraværende på hans skjortekrave, imens hun ventede på et svar. Tosua undgik hendes blik og trak på skuldrene. Hun sukkede. ”Jeg havde håbet, at I kunne skilles som venner, men det kan vist ikke lade sig gøre.” Hun sendte ham et strengt blik.

”Jeg havde nu aldrig troet, at du ville slås med Ninfama. Jeg vidste, at han var efter dig, men jeg havde aldrig forestillet mig, at du kunne finde på sådan noget. Jeg er skuffet over dig, min dreng.” Tosua kunne ikke skjule sin overraskelse. Hvad talte hun om?

Inden han nåede at spørge, blev der banket på døren igen. Den svingede langsomt op og afslørede Waloom og Ninfama. Tosua forsøgte ikke at måbe, men stirrede i stedet vantro på sin bror. Ninfama havde en flækket læbe, et blåt øje og haltede tydeligt på det ene ben.

Ninfama undgik at møde hans blik, men nikkede til sin mor, som det passede sig. Derefter haltede han hen til en stol, hvor han satte sig med en stønnen. Tosua foldede rasende armene over brystet. Ninfama havde sikkert fået en af sine venner til at lave disse skræmmer, og nu fik Tosua skylden for det. Halvelveren tvang blikket væk fra sin bror, og så hen på Waloom i stedet. Denne mødte hans blik med øjne der gnistrede af vrede, så Tosua skyndte sig at se væk. I det mindste skulle han snart rejse… den knugende fornemmelse i maven vendte tilbage. Med et indvendigt suk løsnedes hans spændte muskler, og frygten forlod hans krop.

Dronningen bad om deres opmærksomhed og den officielle handling gik i gang. Ninfama havde taget plads bag sin mor, som hendes arvtager, og Rosemon og Waloom stod et stykke bag Tosua for at være vidner til ceremonien.

Tosua knælede foran sin mor, modtog dokumentet med rystende hænder og svor ved sit navn og ære, at han ville fuldbyrde den opgave, som han var tildelt. Ceremonien føltes kort, men tog det meste af dagen.

Waloom forlod lokalet så snart det var overstået. Afskyen stod malet i hans ansigt, da han så på Tosua. Ninfama fulgte ham med et ansigt forvredet i smerte, da han haltede ud gennem døren. Tosua fulgte sin bror med øjnene og havde svært ved at tro, at denne ville gå så langt som dette, for at ødelægge Tosua ry. Rasende vendte han sig mod sin mor, der havde fulgt hans blik.

”Mor, du ved, at jeg intet har med dette at gøre. Jeg ville aldrig gøre noget som dette,” hviskede han rasende. Ninfea Aleas blik forblev koldt, og hun foldede armene over brystet. ”Mor, du ved at jeg ikke er i stand til at bekæmpe ham. Jeg… jeg har ikke evnerne eller kræfterne til at gøre noget som dette. Jeg har heller aldrig fået undervisning.” Han mærkede sine kinder brænde af skam. Ninfea Alea rystede på hovedet og hendes øjne truede med at flyde over af tårer. Hun tørrede dem vredt.

”Hvem vil du have jeg skal tro, Tosua? Jeg kan umuligt tro, at Ninfama har påført sig selv disse skader. Der var ingen vidner, så jeg kan kun tro, hvad jeg ser med mine egne øjne.” Hun rystede på hovedet.

Tosua åbnede munden for at svare, men hun hævede advarende en finger.

”Prøv ikke at lyve dig fri af denne skandale. Jeg er rigeligt skuffet over dig som det er, så gør det ikke værre ved at lyve for mig. Du burde stå ved, hvad du har gjort.” Hun vendte ham ryggen. Tosua mærkede tårerne presse sig på og følelsen af afmagt overskyggede alle andre følelser. Hvis dette var, hvad hun valgte at tro, så kunne han ikke ændre hendes holdning. Han hev efter vejret for at holde tårerne tilbage.

”Hvis dette er, hvad du mener, så kan jeg intet gøre for at ændre det, men jeg er ked af, at dette er din mening om mig. Jeg troede, du havde højere tanker om mig, selvom jeg hele mit liv ikke har været til andet end besvær for dig.” Tårerne forrådte ham og trillede ned af hans kinder. ”Jeg… jeg er ked af, at jeg ikke har været dig en værdig søn, og at du har haft grund til at være skuffet over mig.” Han vendte sig og mødte Rosemons blik. Han havde glemt, at den gamle mand ikke havde forladt rummet. Rosemons blik var venligt og medlidende, men Tosua flygtede fra rummet.

Da Tosua nåede sit værelse, tørrede han vredt sine tårer væk. Nu havde Ninfama opnået, hvad han altid havde ønsket; at så splid mellem Tosua og Ninfea Alea.

Rasende trak han det fornemme tøj af og fandt sit rejsetøj i skabet. Han måtte rejse. Han kunne ikke møde sin mors sårede blik igen. Han kunne ikke udskyde det længere.

Han trak hurtigt i tøjet, trak en tyk vams over hovedet og fandt en kappe i skabet, som han lagde på sengen. Derpå sank han på knæ, og trak to saddeltasker frem fra under sengen. Siddende på knæ stoppede han op og trak vejret dybt et par gange. Træt hvilede han hovedet mod sengekanten. Sengetøjet var behageligt køligt mod hans pande.

Handlede han overilet? Skulle han vente til dagslyset kom, og se hvad hans mor havde at sige? Han løftede hovedet og så ud af vinduerne. Himlen havde antaget et rødligt skær og den dybblå himmel var spættet af sensommerens smukke stjerner.

Nej, det var bedst at komme af sted. Han pakkede saddeltaskerne med skiftetøj, dokumentet og en pose med mønter. I sin skuffe fandt han dolken, han havde fået af Tilanis. Med et suk satte han den fast i sit bælte. Han havde aldrig følt sig så alene som nu.

Med pilekoggeret over den ene skulder, saddeltaskerne over den anden og buen i hånden, kastede han et sidste blik på sit værelse. Han havde aldrig troet, at han ville forlade sit hjem på denne måde. Han småløb gennem gangene, men mødte ingen.

Vagterne lukkede ham ud gennem porten uden at stille spørgsmål. Han småløb ned af den lange trappe, over gårdspladsen og hen til de kongelige stalde. Hans egen hest, Alin, var opstaldet der. Han lagde forsigtigt sine ting fra sig og åbnede porten til stalden. Langs begge rækker af båse stak nysgerrige heste deres hoveder ud for at se, hvem der kom.

I den nederste bås dukkede Alins hoved frem, og hesten vrinskede, da den genkendte sin rytter. Smilende gik Tosua ned til sin ven. Lydløst gik han ind i båsen og kærtegnede den brune hingsts stærke krop. Hingsten snusede interesseret til halvelverens tøj og skubbede blidt til ham med mulen. Tosua smilede og begravede sit ansigt i manken.

”Vi skal ud at rejse, du og jeg. Vi skal langt væk,” hviskede Tosua til den tålmodige hest. Han fandt børsten i Alins kurv og gennembørstede hesten, inden han fandt sadlen frem. Alin trippede forventningsfuldt, da den så sadlen og seletøjet. Tosua kunne ikke skjule et smil, da han sadlede hesten. Alin var den perfekte følgesvend. Da hesten var sadlet åbnede Tosua skydedøren til båsen og trak den ud på gangen. Lyden af Alins hove gav genlyd gennem midtergangen, og Tosua håbede inderligt, at der ikke var nogen der hørte det.

Den friske aftenluft slog dem i møde, da de nåede ud af staldbygningen. Tosua ledte Alin hen til sine saddeltasker, men trådte pludselig et skridt tilbage. En skikkelse ventede på dem henne ved hans ting.

Med den ene hånd lukket om seletøjet og den anden hvilende på dolken i bæltet, nærmede han sig forsigtigt. Skikkelsen slog hætten tilbage og afslørede et ansigt han kendte alt for godt. Inla. Den kølige aftenluft legede med hendes mørke hår, idet hun smilede til ham.

”Så du har virkelig tænkt dig at rejse?” spurgte hun alvorligt. Han nikkede beslutsomt og samlede saddeltaskerne op.

”Jeg er nødt til at rejse alligevel, så det kan lige så godt være nu.” Inla rystede på hovedet.

”Ikke på denne måde. Bliv og slut fred med din mor.” Tosua kvalte et fnys og satte saddeltaskerne fast.

”Det har Ninfama sørget for at vi ikke kan. Han har opnået, hvad han ville.” Inla sukkede.

”Så du stikker bare af, i stedet for at stille dig op imod ham? Meget modigt, Tosua.” Kommenterede hun tørt. Tosua mærkede modvilligt sine kinder brænde.

”Jeg stikker ikke af. Jeg har fået en opgave, som jeg har tænkt mig at udføre, det er det hele.” Inla slog opgivende ud med armene.

”Hvis ikke jeg kan tale dig fra det, så kan jeg i det mindste hjælpe dig lidt på vej.” Hun fandt en forsyningspose frem fra under sin kappe og rakte den til ham med let dirrende hænder.

”Lov mig at være forsigtig, min ven. Du har også altid været min dreng.” Sagde hun og kærtegnede hans farvede kind. Tosua omfavnede hende og kyssede hende blidt på kinden. Derpå sad han op og vendte hesten væk fra Inla og satte af sted.

Tosua så sig kun tilbage en gang, men Inla var væk.

Tosua måtte ride gennem en stor del af den mørke by, inden han nåede ud i den ubeboede del af skoven. Træernes højde og tykkelse havde altid imponeret ham, men mest af alt var det deres lyde der gjorde ham ærefrygtig. Det lød som en hvisken i bladende, den knagende lyd af grene og en svag vind i trækronerne. Det var disse lyde som lifeanerne med jord som deres element kunne forstå. Det var disse lyde der udgjorde træernes samtale. Og det var disse lyde, der nu ikke længere bragte informationer om fremmede i skoven.

Tosua sukkede. Han havde aldrig selv kunnet forstå træerne, men han mærkede og hørte deres lyde og deres tilstedeværelse. Halvelveren åndede tungt og nød den fugtige natteluft. Den fugtige aftenluft bragte dufte af mos og blade med sig. Over sig kunne han høre en ugle tude.

Med et suk satte han Alin over i trav. Det var bedst at komme ud af Ladias Skove så hurtigt som muligt. Skønt han ikke kunne forstå træerne, havde han altid kunne fornemme deres uro, hvis der var fremmed i skoven. Og ligesom lifeanerne, var han også blændet af træernes manglende advarsler, så han ønskede blot at komme væk så hurtigt som muligt. Skulle han møde en gruppe mennesker, kunne han intet gøre for at forsvare sig.

Tosua rettede sig pludselig op i sadlen. Han havde døset. Alin skridtede roligt af sted under ham, så træerne langsomt gled forbi dem.

Halvelveren gned irriteret sine trætte øjne og så frem for sig. Morgengryets spæde stråler skyllede ind gennem skoven og ned gennem bladene over ham. Der var nu længere mellem træerne, end da han forlod byen, og længere fremme kunne han ane engen. Han havde nået udkanten af Ladias Skove.

Nysgerrigt gennede han Alin over i trav og dukkede sig for de lave grene i skovbrynet. Alin fortsatte ud på den gullige eng der syntes at brede sig uendeligt ud foran dem. Solens varme stråler havde sommeren igennem tørret engens høje græs, og kun meget få steder var der endnu grønt og frodigt. Engen strakte sig langt nordpå uden om skoven og lige så langt sydpå, som øjet rakte.

Ud fra de kort han havde set, så vidste han, at jorden sydpå var blevet opdyrket og at der lå en stor by. Mindre landsbyer, som egentlig var lokale bondesamfund, lå langs de opdyrkede marker, men Tibaen by var stedet hvor bønderne solgte deres overskydende afgrøder.

Enkelte lifeanere havde besøgt disse markeder og lovprist dem, men Tosua havde svært ved at forestille sig byen. En by uden træer og kun med mennesker? Nej, denne verden uden for Ladias Skove var helt ny for ham.

Et stykke ude på engen gjorde de holdt. Tosua spiste et koldt måltid mad fra forsyningsposen, som Inla havde givet ham. Så tør som engen var, så turde han ikke tænde bål. Desuden ville røgen kunne ses langt væk, og han ønskede ingen opmærksomhed fra fremmede.

Da de havde hvilet under den varme sol, fortsatte de over engen. Som timerne gik, meldte trætheden sig hos Alin, men Tosua turde ikke gøre holdt endnu. Han ville længere væk, selvom han selv måtte kvæle et gab i ny og næ.

Duggen faldt tungt og Tosua skuttede sig under rejsekappen. Over ham var himlen begyndt at glitre med stjerner, og nattens jægere var begyndt at røre på sig. Omsider stoppede de op og slog lejr.

Alin stod usædvanligt stille, da Tosua fjernede sadlen og gennembørstede ham. Tosua smilede svagt; det var sjældent det lykkedes ham at gøre Alin træt.

Efter at have ordnet hesten fandt han sine tæpper frem. Han var frygteligt træt, og han var øm i kroppen af at ride så langt. Tosua lagde sig godt til rette i det tørre græs og nåede knap nok at trække tæppet op over sig, før han faldt i søvn.

Det var morgen, da Tosua vågnede igen. Han kneb øjnene sammen mod det stærke lys og satte sig op med et suk. På trods af en lang nats søvn var han endnu træt, øm og han ønskede blot at sove igen. Tanken om at ride videre fik ham til at skære ansigt. Så ondt som hans bagdel gjorde nu, kunne det umuligt blive bedre i løbet af dagen.

I stedet for at åbne øjnene lyttede han til omgivelserne. Alin græssede i nærheden. Han måtte have fundet en frodig plet på dette tørre sted. Tosua smilede, da han hørte et høgeskrig over sig. Dagens jægere havde erstattet nattens, og de var nu i fuld gang med at lede efter bytte.

Tosua sukkede og rejste sig forsigtigt for ikke at genere de ømme muskler. Det lykkedes ikke helt. Med stive bevægelser fik han pakket lejren sammen og sadlet Alin, som tålmodigt betragtede ham, imens han arbejdede. Med en ubehagelig fornemmelse af hvad der ventede ham, svang han sig i sablen og skar ansigt, da den forventede smerte indfandt sig. Han stønnede irriteret og rettede sig langsomt i sadlen. En ting var sikkert; denne dag kunne de ikke ride nær så langt som de forrige. Han var alt for øm.

Dagen skred frem og solen stod snart lavt i vest. Engen strakte sig som et gyldent hav omkring ham og den lette aftenbrise fik det tørre græs til at bølge. Den sene aftensol intensiverede blot græssets gyldne farve og fik det til at skinne som guld.

Tosua standsede Alin og vendte sig sadlen. Langt bag sig kunne han se udkanten af de store grønne skove. Ladias Skove. Hans hjem.

Han sukkede tungt. Han var allerede så langt væk, at man ikke umiddelbart kunne fornemme skovenes virkelige størrelse. Men noget andet fangede hans opmærksomhed. Nysgerrig rejste han sig i sadlen og så ud over den tørre eng. Jo, han havde set rigtigt. Der var andre på engen end ham. I det samme han skiftede stilling for bedre at se, hvem det var, forsvandt skikkelserne. Forundret blinkede halvelveren et par gange. Nej, han kunne ikke se nogen. Måske havde han set forkert. Han rynkede brynene og satte Alin over i galop. Måske havde han set forker, måske ikke. Lige meget hvad, ønskede han at få lagt lang afstand imellem sig selv og dem han muligvis havde set.

Kapitel 5

Tosua rejste sig med et sæt. Han havde holdt hvil ved en bæk, som havde sit udspring et sted inde i Garna Skoven. Han havde rejst i flere dage nu, men stadig ikke set skyggen af de skikkelser, som han nu var helt sikker på, han havde set ude på engen.

Hans vagtsomme blik undersøgte engen og skoven. Intet. Som sædvanlig.

Forberedt på et angreb satte han sig igen på hug ved bækken. Han fyldte vandsækkene og plaskede det kølige vand i ansigtet. Forfrisket kastede han et blik på de høje træer, som gav ham og Alin skygge. Efter flere dages rejse i den varme sol var det skønt endelig at have noget skygge.

Han havde nået Garna Skoven aftenen forinden, men havde holdt sig til engen. Nu da det var lyst igen var det nemmere at se eventuelle fjender.

Det havde foruroliget ham, at han havde set de skikkelser på engen, men han havde ikke set dem siden. Måske var det var andre rejsende, eller lifeanske soldater, der havde afpatruljeret området. Og måske alligevel ikke. Han følte sig overvåget, som om nogen holdt øje med ham, men han kunne ikke finde kilden til følelsen. Måske var han bare nervøs over ikke at have de vante rammer omkring sig.

Forvirret trak han på skuldrene og rejste sig fra bækken. Måske trængte han bare til at hvile. Hans ømhed efter de lange ridt var næsten forsvundet og hans muskler hærdes langsomt, men sikkert.

Overbevist om at er ikke var nogen der betragtede ham, svang han sig i sadlen og satte Alin i gang. De havde endnu en lang vej inden solnedgang.

Jo længere de kom mod syd, jo mørkere syntes Garna Skoven at være. Skoven blev tættere og krattet tykkere. Enhver tanke han havde haft om at skyde genvej gennem skoven forduftede. Der var ingen stier der ledte ind i skoven.

For sit indre blik fremkaldte han sig billedet af de kort han havde set. Garna Skoven rakte helt ned til Esmèra floden, så på det tidspunkt ville han være nødt til at ride i skoven, men det var der sikkert også andre der gjorde. Vejen var måske mere befærdet i det område.

Hvis man fulgte floden mod øst, huskede han, så ville man komme til Tibaen by. Han mærkede spændingen brede sig i brystet, men afviste den. Han ville gerne se en menneskeby, men han havde ikke tid til at besøge byen. Desuden ville det også være for farligt, hvis det blev opdaget at han var lifeaner. Eller elver. Ingen ville bemærke at han var lifeaner med de ører. Automatisk rakte han hånden op og dækkede ørerne med det mørke hår. Det var en indgroet vane han havde haft siden han var lille. Synet af hans ører vakte altid harme, så han havde altid sørget for at holde dem dækket. I starten var det hans mor, der gav ham besked på det, men senere var det bare noget han gjorde uden at tænke over det.

Selv om han inderst inde vidste, at det ikke kunne komme på tale at besøge menneskebyen, så diskuterede han alligevel med sig selv, om han skulle eller ikke skulle. Efter flere dage på engen og i udkanten af Garna Skoven, var han blevet mere nysgerrig, med hensyn til at se nye steder. Det fremmede virkede ikke længere så skræmmende, som han først havde følt det.

Eventyrlysten forsvandt imidlertid med det samme han så ud over engen igen. I det fjerne kunne han se store sorte skyer rejse sig over Ladias Skove. Der var ingen tvivl om at det ville blive regn. Han skuttede sig ved tanken om at blive våd og fugtig. Det var ubehageligt at ride i vådt tøj.

Alligevel ville regnen være kærkommen, da den ville mindske risikoen på brand på engen. Så tørt som græsset var nu, turde han ikke tænde bål om aftenen og han havde derfor kun spist kolde måltider. Han længtes efter et varmt aftensmåltid, men det måtte vente til græsset var blevet fugtigt igen, eller til han helt forlod engen.

Tosua gjorde først holdt da solen begyndte at gå ned. De truende skyer var kommet nærmere, men han kunne endnu ikke høre tordenen, selvom han kunne se lynene. Hvis ikke det på samme tid havde virket uhyggeligt, ville det have været utroligt smukt at betragte de glimtende lyn under den mørke himmel. Men udsigten til det kommende uvejr fjernede det smukke i lynenes dans over himlen. Tosua skuttede sig i det tiltagende mørke, da endnu et lyn flængede de mørke skyer. Han havde altid syntes at torden virkede ildevarslende.

Da han havde striglet Alin og spist, pakkede han maden ind og gemte den langt nede i saddeltaskerne sammen med dokumentet. Skyerne var trukket nærmere og han kunne nu høre den fjerne buldren som fulgte kort efter lynene.

Han håbede at kunne forhindre maden i at blive ødelagt af regnen, når det befandt sig under hans tøj. Desværre ville hans tøj sikkert blive gennemblødt, hvis det regnede hele natten, men det kunne han altid tørre igen. Det var noget andet med maden

Da han var færdig strakte han træt de ømme muskler og betragtede engen i mørket. Endnu engang sneg følelsen af at blive betragtet sig ind over ham. Hårene i hans nakke rejste sig og han gøs. Irriteret rullede han med skuldrene for at løsne op for sine muskler, imens hans spejdede ud over engen. Der var som sædvanligt intet at se, men han kunne ikke ryste fornemmelsen af sig. Med et suk fandt sine tæpper og lagde sig til at sove. Han ville gerne have så meget søvn som muligt, inden uvejret kom op over og regnen ville vække ham.

Kvinden smilede venligt til ham. Hendes gyldne hår hang løst om hendes skuldre og ned af hendes ryg. De spidse ører var tydelige gennem håret. Hun var tydeligvis elver, men denne tanke forundrede ikke Tosua, skønt han aldrig havde mødt en elver før. Han følte det som om, han altid havde kendt denne kvinde. Tænksomt foldede hun hænderne i sit skød. Hun sad ned, men Tosua kunne ikke se hvor eller på hvad. Hendes skikkelse var meget utydelig. Hun smilede.

”Jeg har prøvet at få fat på dig længe, Tosua. Du er dog meget langt væk, og din søvn har været urolig de sidste par dage.” Hans bevidsthed var åben for hende, og hun mærkede hans spørgsmål, inden han selv havde tænkt det til ende. Hun nikkede forstående. ”Kun gennem din dybe søvn kan jeg nå din bevidsthed på denne afstand.” Endnu et spørgsmål tog form i hans sind, men hun rystede på hovedet.

”Der er ikke tid, Tosua. Du skal passe på, for fra nu af bliver din vej farefuld. Stærke kræfter ønsker ikke, at du skal nå frem, men det er af yderste vigtighed, at du holder dig i live. Jeg vil hjælpe dig så godt, som jeg kan, men det er langt fra sikkert, at jeg kan nå dig i tide.” Hun lagde hovedet på skrå og hendes brune øjne glitrede sælsomt. ”Jeg vil give dig to af de syn som har nået mig. De kan være dig til hjælp, så du ved, hvad fremtiden muligvis vil bringe.” Hun lukkede de glitrende øjne og alt blev mørkt.

Vinden var tør og varm. Tordenen rullede og skyerne blev oplyst af voldsomme glimt. Enkelte store regndråber slog ned mod jorden, men de var slet ikke nok til at slukke det der rasede over engen. Ilden bredte sig hurtigt og voldsomt. Røgen og varmen var kvælende.

I det samme blev det mørkt igen, men mørket strakte sigt kun over få øjeblikke.

En kæmpemæssig sal omgav ham. Tilskuerne var drager i alle størrelser og farver. En stor sort drage stod midt i salen og dens øjne var som røde flammer. I det samme åbnede den sine kraftige kæber og flammerne stod ud af gabet på den. Varmen fik sveden til at løbe ned af halvelverens pande, hvilket undrede ham. Var dette ikke kun en drøm? Han havde svært ved at trække vejret, og hans bryst blev gennemrystet af en voldsom hoste.

”Det er på tide du vender tilbage igen…” Kvindens stemme forstummede og Tosua kunne mærke hendes tilstedeværelse forsvinde.

Igen rystedes hele hans krop af hosten. Og igen. Omsider slog Tosua øjnene op. Sveden løb ned af hans pande og tøjet klistrede til hans krop. Det var ikke noget han havde drømt. Det var virkelighed. Svimmel af hosten satte han sig op. Himlen, der oplystes af de voldsomme lyn, var mørkere end før, men alligevel var det underligt lyst.

Der lugtede kraftigt af røg.

Tosua sprang på benene og så ud over engen. Den stod i flammer. Flammehavet rejste sig sultent mod himlen, og den stærke vind fra uvejrsskyerne hjalp ilden med at sprede sig. Tosua mærkede panikken i kroppen. Han måtte væk.

I en fart fik han samlet sine ting sammen og sadlet Alin. Hesten var panikslagen og den vendte det hvide ud af øjnene af frygt.

Da han havde spændt gjorden forsvarligt, sprang Tosua i sadlen og Alin sprang af sted ud over engen. Tosua klamrede sig til den galoperende hest, imens han forsøgte at se, hvor de red hen. Regn og røg gjorde det svært for ham se, hvor de var og Alin havde overtaget styringen. Røgen blev kun tykkere og den sved i Tosuas hals og øjne. Han ønskede inderligt, at Alin vidste, hvor de red hen, så de ikke blev fanget i flammehavet.

Store sorte træer strakte sig på begge sider af dem nu. Alin var redet ind i Garna Skoven. Halvelveren forsøgte ikke at tænke på, hvad der ville ske, hvis de for vild i skoven, og vendte sig i stedet i sadlen for at se bagud.

Ilden havde nået de yderste træer nu, og den slikkede sultent op mod trækronerne. Den tunge regn der nu silede ned fra himlen ville tage lang tid om at slukke flammerne - hvis den kunne slukke dem. Tosua rettede igen opmærksomheden fremefter, men han kunne intet se i regnen.

Pludselig var der noget der glimtede i mørket længere fremme. Noget havde reflekteret flammernes skær. Han rettede sig i sadlen og missede med øjnene mod regnen.

Først kunne han intet se, men pludselig kom refleksionen igen og Tosua vidste, hvad det var han så. Det var en sværdklinge der reflekterede flammernes skær. En mørk skikkelse havde stået halvt skjult længere fremme og den trådte nu ud i skæret fra flammerne. I hans ene hånd holdt han det skinnede sværd, som han hævede i Tosuas retning.

Forskrækket strammede Tosua tøjlerne, men Alin lystrede ikke. Pludselig mærkede Tosua et hårdt slag i panden. Han slap tøjlerne og tog sig til ansigtet. Smerten og mørket overtog hans sind. Meget fjernt mærkede han kroppen glide ud af sadlen, men han mærkede aldrig, da han ramte jorden.

Kapitel 6

Medaljonen føltes kølig mod hans bryst, og den bevægede sig en smule ved hvert åndedræt. Den gav en fornemmelse af tryghed, en fornemmelse af noget hjemligt.

Hele hans krop var afslappet og lå på noget blødt. Tosua trak vejret dybt, men der var ingen røg der generede hans hals. Ingen frygtelig varme.

Erindringen om branden og manden i skoven for gennem Tosuas hoved. Hvem var manden? Han drejede hovedet og skar ansigt af smerte. Hans hoved dunkede og en skarp smerte brændte hans pande. Var han blevet slået ned?

Han kunne ikke huske, hvad der var sket, men han frygtede det værste. Tosua åbnede øjnene og blinkede et par gange. Hans syn var en smule uskarpt og øjnene sved. Smerten i panden blev ikke mindre.

Forsigtigt undersøgte han sit hoved med hænderne. Han var forbundet, men forbindingen trængte til at blive skiftet. Den var fugtig og klistret. Han skar ansigt.

Nysgerrigt lod han øjnene undersøge rummet han lå i. Rummet var lille, men nydeligt indrettet. Der var et vindue i den modsatte væg, men gardinet var trukket for. Han havde ingen fornemmelse af tid. Det kunne lige så vel være dag som nat. Gardinet afslørede intet.

Væggene var lavet af massivt træ, og de få møbler der var i rummet var alle af træ. Intet kunne fortælle ham, hvor han var, eller hos hvem.

Tosua satte sig forsigtigt op, men fortrød det i det samme. Smerten for gennem hans hoved og det fik hans mave til at vende sig. Hans syn blev igen sløret.

Han måtte have stønnet, for døren gik op og to skikkelser kom ind. Den ene greb ham og støttede ham, da han var ved at glide falde ned af sengen. Den anden tvang ham til at drikke noget te som han var ved at kvæles i. Tosua hostede og prøvede at skubbe de hænder væk der holdt ham, men til ingen nytte. Han var for svag.

Hænderne skubbede ham ned i sengen igen og Tosua prøvede ikke på at komme op. Hans hoved smertede for meget. Langsomt blev han døsig, og det gik op for ham, at det kun kunne være teen der bedøvede ham. Han prøvede at kæmpe imod teens virkning, men det var umuligt. Inden længe var han bevidstløs igen.

Det var lyst, da Tosua vågnede, men han ønskede ikke at åbne øjnene. Han lå varmt og behageligt og ønskede blot at nyde det. Alligevel gjorde en gentagende knirken ham nysgerrig. Han rynkede let brynene, imens han lyttede. Der var nogen til stede i rummet.

Den knirkende lyd fortsatte i et roligt tempo og Tosua åbnede modvilligt øjnene. Han lå i det samme rum, som sidst han vågnede, men nu stod der en gyngestol ved vinduet. I stolen sad en ung kvinde og syede. Hun smilede, da hun så, at han var vågen.

”Godmorgen, Tosua. Hvordan har du det?” Tosua rynkede forundret brynene. Hvor kendte hun hans navn fra?

Kvinden smilede ved hans åbenlyse forvirring. Hun lagde møjsommeligt sytøjet fra sig og gik hen til hans seng. Hendes gyldne hår var samlet i en lang fletning og hendes grønne øjne glimtede venligt. Hvor var det han havde set hende før?

Hun satte sig på sengekanten og undersøgte hans forbinding med kyndige hænder.

”Du har fået et ordentligt slag i hovedet. Du har været syg længe, men Tobias tilkaldte mig først, da du fik feber. Desværre. Jeg kunne nemt have fået dig rask hurtigere.” Tosua så undrende på hende. Hvem var Tobias?

”Jeg er ikke helt med,” lykkedes det ham at sige. Hans stemme var ru og gjorde ondt, når han talte. Hun rynkede brynene og gav ham et krus med vand. Han drak forsigtigt og vandet lindrede straks hans hals.

”Det er på grund af røgen, at du har ondt i halsen. Der var en frygtelig brand på engen, men du slap derfra med livet i behold.” Tosua studerede hende et øjeblik, og pludselig kunne han huske hende. Han smilede forsigtigt.

”Tilanis? Er det dig?” Hun lo.

”Jeg var bange for, at du ikke kunne genkende mig. Men det er jo også længe siden.” Tosua smilede og så beundrende på hende. Hun var smukkere end han huskede hende. Hendes gyldne hår var blevet længere og hendes ansigt mere markeret, men hendes grønne øjne var de samme.

Det bankede let på døren, og Tosua så hen imod den. Tilanis rejste sig.

”Kom bare ind, Tobias.” Kaldte hun. Døren åbnedes og afslørede en kraftig mand med stort overskæg og mørkebrune øjne. Manden smilede venligt og så undersøgende fra Tilanis til Tosua.

”Hvordan har vores patient det?” Hans stemme var dyb og rungende. Tilanis smilede.

”Han har det meget bedre nu.” Manden nikkede.

”Det var godt. Det var noget af et slag, du havde fået dig der, min ven. Det var godt mine venner fandt dig ude i skoven. Ellers var du omkommet i de flammer.” Tosua nikkede.

”Jeg er meget taknemmelig for den hjælp, De har givet mig.” Manden slog afvisende ud med en stor hånd.

”Det var ikke noget at snakke om. I denne verden er man nødt til at hjælpe hinanden. Vi er nødt til at holde sammen. Se du bare at komme i bedring. Din veninde siger, at du har en lang rejse foran dig, så du får brug for din styrke.” Manden nikkede fornøjet til dem begge og forlod rummet. Tosua satte sig forsigtigt op.

”Var det Tobias? Hvem er han?” Tilanis fandt hans saddeltasker frem fra under sengen og trak noget tøj frem til ham, inden hun svarede.

”Tobias,” sagde hun tænksomt, ”er en mand for sig. Du er gæst i hans hjem. Modsat mange andre er han mere end villig til at hjælpe fremmede som du selv. Han kræver intet til gengæld. Han er et usædvanligt menneske.” Tosua havde forsigtigt trukket bukserne på og var ved at iføre sig den rene skjorte, men nu stoppede han forfærdet.

”Et menneske? Men hvor er jeg?” Tilanis, der havde haft ryggen til, vendte sig nu med et smil.

”Du er i Tibaen by, naturligvis.” Tosua trak skyndsomt skjorten om sig for at skjule medaljonen, men efter Tilanis’ udtryk at dømme, så havde hun allerede set den før. Hun sagde dog intet.

Tosua vendte en smule nervøst ryggen til hende, imens han lukkede skjorten forsvarligt.

”Men Tibaen by ligger langt uden for den rute jeg skulle tage. Det vil tage mindst en uge at indhente den tabte tid.” For ikke at tænke på den tid han havde tabt ved at ligge syg. Bag sig hørte han Tilanis sukke. Han vendte sig, og mødte hendes alvorlige blik.

”Jeg ved, hvilken opgave du har fået, Tosua. Dronningen sendte en kurer hertil for et stykke tid siden. Jeg ved også at krigen er på vej mod Ladias Skove.” Tosua rynkede uforstående brynene ved hendes ord. Havde hans mor taget kontakt til Tilanis?

”Hvorfor tog min mor kontakt til dig? Hvordan vidste hun, hvor du var?” Tilanis smilede svagt og undgik hans blik.

”Din mor håbede, at jeg ville slutte mig til dig. Hun brød sig ikke om tanken om, at du var alene på din rejse. Og hvordan hun vidste, hvor jeg var,” Tilanis rystede på hovedet, ”ved jeg ikke. Men jeg går ud fra, at hun har sine metoder. Men om ikke andet, så har jeg besluttet mig. Jeg vil tage med til Anial.” Sagde hun og sænkede blikket, uden tvivl fordi hun frygtede hans afslag.

Tosua så tænksomt på hende. At hans mor tilsyneladende hele tiden havde vidst, hvor Tilanis befandt sig, undrede ham ikke. Som Tilanis selv havde sagt, så havde hans mor sine metoder. En anden ting var at følge hans mors forhåbning om at tage Tilanis med. Han ville meget gerne følges med hende. Det ville gøre rejsen langt mere overskuelig, men han vidste også, at vejen forude ville blive farlig. Det var i det mindste, hvad elverkvinden fra hans drøm havde sagt. Kunne han bevidst udsætte Tilanis for denne farer?

Han sukkede, gik hen mod sin barndomsveninde og tog hendes kolde hænder i sine. Hun løftede blikket og mødte hans. Han betragtede de grønne øjne og syntes at føle mere end blot venskab. Hans hjerte syntes at hamre. Han smilede kejtet.

”Jeg vil meget gerne have dig med, men du skal vide, at det kan blive farligt.” Sagde han alvorligt. Tilanis lo og betragtede forbindingen om hans hoved.

”Ja, det kan jeg forstå. Men vi kan i det mindste passe på hinanden. Så vidt jeg kunne forstå, så er dronningens budskab til Aldor meget vigtigt.” Tosua nikkede. Med let lyserøde kinder trak Tilanis hænderne til sig og glattede en smule nervøst sin kjole. ”Så lad det være sådan, men først skal du blive helt rask. Mennesker er ikke så gode helbredere, så der gik betændelse i dit sår. Tobias tilkaldte mig først, da du havde fået feber, men nu skulle du snart blive rask.” Tosua nikkede.

”Tak skal du have. Du er blevet bedre som helbreder.” Han kunne mærke at såret var i bedring og om ikke så længe ville det næsten være væk. Hun lo og satte sig på sengen og Tosua tog plads ved hendes side.

”Du er nemmere at helbrede end de fleste andre. Dine evner hjælper dig, og desuden bliver jeg aldrig så god til at helbrede som dig.” Tosua lagde tænksomt hovedet på skrå.

”Det kan du ikke sammenligne. Jeg er halvt elver. Den eneste evne jeg nogensinde har haft, var at helbrede. Du kan det samme som jeg blot med andre midler.” Tilanis smilede.

”Det er pænt af dig.” De sad stille et øjeblik, indtil de hørte nogen kalde. Tilanis rejste sig og gik hen til døren.

”Det er spisetid. Kommer du med ned? Tobias’ børn er spændte på at møde dig. En ægte rejsende!” forklarede hun med et smil. Tosua lo og fulgte med hende ud af døren og gennem en smal gang. Hele huset viste sig at være lavet af træ, med undtagelse af ildstedet som var lavet af sten. Rummet han blev ført ind i var lille og hyggeligt. Et langt træbord var dækket og stolene og den ene slagbænk var allerede optaget. Tilanis rodede op i børnenes hår, idet hun passerede dem, og gik derefter hen til en lille kvinde ved ildstedet. De hilste varmt på hinanden, og Tilanis hjalp med at bære maden ind på bordet.

”Kom og sæt dig, dreng.” Tobias’ dybe stemme rev Tosua ud af sine tanker. Han nikkede høfligt til Tobias og satte sig på den anviste plads. Børnenes ivrige blikke fulgte hans mindste bevægelse, og han havde svært ved at lade som ingenting. Tobias bemærkede også børnenes blikke og blinkede højtideligt til Tosua.

”Dette er mine børn, unge mand. Her ser du Aly, Sandria, Marcus og Mikael. Aly er den ældste og Mikael den yngste. De havde sådan håbet, at du ville fortælle om din rejse.” Tosua betragtede børnene. Alle havde strålende blå øjne der ivrigt studerede ham. Drengene havde henholdsvis sort og brunt hår, imens begge pigerne have lyst hår som deres mor. Tobias’ kone satte sig over for sin mand, og Tilanis satte sig ved Tosuas side.

”Der er egentlig ikke så meget at fortælle,” begyndte han, men han kunne ikke udholde børnenes sårede blikke, så han fortsatte, ” men jeg har rejst i flere dage, og har lang vej endnu… ” Før han vidste af det, havde han genfortalt ulykken ved branden og havde digtet lidt hist og her, for ingen måtte vide, hvor han egentlig skulle hen. Da børnene syntes umættelige, fortalte han nogle af de gamle historier om dragerne, som han selv havde hørt som barn. Da han endelig var hæs af at fortælle, brød Tobias ind.

”Nu har I vist også pint vores gæst længe nok. Spis nu jeres mad, unger.” Tobias’ kone, Alexiana, så interesseret på Tilanis.

”Hvor kender I hinanden fra? I virker til at vide en del om hinanden.” Tosua lod Tilanis svare, imens han koncentrerede sig om sin mad. Han kunne ikke huske, han nogensinde havde været så sulten før. Tilanis smilede til Alexiana.

”Åh, vi har kendt hinanden fra barnsben af. Vi har leget sammen som små, og vi har holdt venskabet ved lige siden da.” Kvinden nikkede.

”Hvor hyggeligt. Vil du så ledsage Tosua på hans rejse?” Tilanis nikkede som svar. Kvinden sukkede skuffet. ”Åh, det var da trist. Vi kommer sådan til at savne dig, min pige. Det kommer også til at vare længe, før vi får en ordentlig helbreder i byen igen. Gamle Adrian er ikke så intelligent, som han selv går og tror. Desuden er han alt for dyr.” Tilanis’ smil var blegnet en smule, men hun lød meget overbevisende.

”Det bliver ikke et problem. Adrian er god nok til de små skræmmer, men hvis det går helt galt, så bør I besøge Morin. Han bor længere væk, og selvom han er lidt af en særling, så ved han, hvad han laver. Han har undervist mig, og han er meget dygtig. Han er langt bedre end jeg, selvom han nok skal overbevises lidt.” Alexiana trak tappert på skuldrene.

”Hvis du siger det, Tilanis.” Hun kastede et blik på børnene, som alle sad og gabte. ”Så er det vist på tide at komme til ro. Tilanis, du er mere end velkommen til at overnatte her, hvis du vil, kære. Der er masser af plads.” Tilanis rystede på hovedet og rejste sig.

”Nej tak, Alexiana. Jeg må tilbage til byen her til aften. Der er mange ting, der skal ordnes, før jeg kan rejse.” Alexiana nikkede tvivlrådig.

”Hvis du vil, kære. Tobias kan følge dig hjem.” Hun sendte sin halvsovende mand et strengt blik, og han rettede sig hurtigt.

”Selvfølgelig pusling. Jeg skal nok følge dig hjem, Tilanis.” Tilanis nikkede et tak. Inden længe havde de fået ryddet op og Tilanis trak sin rejsekappe over skuldrene. Tosua betragtede hende, igen med denne underlige følelse i brystet, som han ikke kunne forklare. Tobias gik ud af døren og vinkede af Tilanis. Hun blinkede til Tosua og gik ud i mørket. Halvelveren sukkede og vendte sig fra den lukkede dør, blot for at møde Alexianas vidende blik.

”Hun er en skøn pige, unge mand, det er der ingen tvivl om.” Tosua mærkede, at han rødmede.

”Det er ikke på den måde…” Hendes latter afbrød ham.

”Nej, sådan starter det altid. Men bare vent, jeg vil vædde mit liv på, at I to finder sammen til sidst.” Tosua sukkede og gabte for at lade som om han var træt.

”Jeg tror, jeg vil trække mig tilbage, hvis De ikke har brug for mig.” Hun rystede på hovedet.

”Nej, gå du bare i seng. Jeg skal alligevel til at lægge de små i seng. Så ses vi i morgen tidlig.” Han nikkede og gik tilbage til sit værelse.

De var kun lige blevet færdige med morgenmaden, da der blev banket på. Tobias rejste sig og åbnede.

”Nåh, der er du, vil du have noget mad med? Vi er kun lige ved at være færdige med at spise.” Tilanis trådte ind af døren og trak kappen af sine skuldre.

”Nej tak, Tobias. Jeg har spist.” Alexiana fandt alligevel en kop, som hun satte på bordet ved siden af Tosua.

”Vil du bare have det sædvanlige, kære?” Tilanis satte sig smilende.

”Ja tak, hvis du har noget?” Alexiana lo.

”Efter jeg lærte dig at kende, har jeg altid en kande vand over ilden. Te er det bedste at vågne på om morgenen.” Hun hældte den dampende varme te op i koppen. Tilanis duftede taknemmeligt til den. Tobias havde igen sat sig ved bordet.

”Hvad bringer dig her så tidligt på dagen, unge dame?” Tilanis satte den dampende kop fra sig og kastede et blik til Tosua, som havde koncentreret sig om sin morgenmad. Alexianas ord, fra aftenen før, havde skræmt ham lidt, men så snart han mødte Tilanis’ blik smeltede følelsen væk.

”Jeg havde tænkt mig at vise Tosua byen, og så har jeg planlagt det sådan, at vi rejser i morgen.” Alexiana hævede forundret sine fine bryn.

”Virkelig? Allerede? Er han rask nok til det?” Tilanis smilede, og Tosua betragtede intenst sin tallerken.

”Ja, det skulle jeg mene. Tosua har altid helet hurtigt.” Alexiana trak tvivlende på skuldrene.

”Du er helbrederen.”

Efter morgenmaden forlod Tosua og Tilanis Tobias’ hus for at besøge byen. Tosua var ved at dø af nysgerrighed, men også af bekymring. Hvad hvis han skilte sig ud? Var det tydeligt, at han var beslægtet med elverfolket?

Tilanis virkede uberørt og gik hjemmevant ind mod byens midte. Vejen ind mod byen var dækket af grus og husene lå tæt op af hinanden langs den. Alle husene var af træ og kun enkelte større huse var delvist bygget af sten. Der var ingen træer i bybilledet ligesom der hverken planter eller græs. Alt var meget anderledes end i Ladias Skove.

”Hvor er alle træerne henne?” spurgte han forsigtigt Tilanis. Hun så forbløffet på ham.

”Dem har man fældet. De var måske i vejen for vejene eller husene, og derfor har man fældet dem. Menneskene har ikke samme respekt for naturen som lifeanerne har, Tosua.” På vej ind mod byen så han kun enkelte krukker med blomster, men Tilanis forklarede, at de fleste havde haver bag husene.

Inde i byens midte var der et stort torv. Boder og stande var sat op, hvor sælgerne prøvede at råbe højere end deres konkurrenter. Landmændene fra de forskellige gårde var kommet for at sælge deres grøntsager og kød, hvor andre kom for at sælge smykker, lertøj, silke og andre stoffer.

Tosua lod Tilanis føre an, imens han måbende betragtede omgivelserne. De købte en del proviant til turen, og Tilanis købte en del urter og salver.

Det meste af formiddagen var gået, før Tilanis stoppede ud fra en stor aflang bygning.

”Jeg synes, vi skal gå ind og se til Alin nu.” Tosua nikkede. Han havde set frem til at se sin ven igen, selvom Tilanis havde forsikret ham om, at hesten havde det godt. Den store bygning viste sig at være en stor stald der var inddelt i en masse bokse. Tosua havde set sådanne stalde derhjemme, men alt virkede nyt og fremmedartet alligevel. De gik ned langs de mange bokse indtil Tilanis stoppede op.

”Han er derinde.” Tosua tog et par gulerødder de havde købt og gik ind i boksen. Alin så først mistænksomt på ham, men da den fik færten af sin rytter vendte den ørerne fremefter og luntede hen over det halmbestrøede gulv.

Tosua kærtegnede hestens bløde mule og gav den gulerødderne. Med rolige bevægelser undersøgte han hesten for sår og skræmmer, imens han hele tiden talte venligt til den. Intet. Der var heldigvis intet sket den. Lettet kom han ud af boksen, hvor Tilanis ventede på ham.

”Jeg havde jo fortalt dig, at han havde det fint,” sagde hun med et smil. Tosua nikkede og fulgte efter hende ned langs gangen.

”Det er bare rarest selv at have set det.” Hun nikkede forstående.

”Nu følger jeg dig hjem til Tobias igen, og så får du sovet og hvilet, indtil vi skal af sted i morgen. Vi har en lang vej at indhente.” Han nikkede; de var kommet langt bagud med rejsen på grund af hans uheld.

Solen skinnede smukt over den blå himmel og morgentågen var ved at lette. Tosua trak vejret dybt og nød duften af dugvådt græs.

Trods Alexianas protester var de taget af sted kort efter daggryog var allerede nået et godt stykke uden for byen. Tilanis var kommet til familiens hus på sin egen hest og med Alin på træk. Tosua havde pakket sine saddeltasker aftenen forinden og tjekket at alt var som det skulle være.