Leif GW Persson

Kan man dø to gange?

En roman om en forbrydelse

Oversat af Allan Hilton Andersen

Dette er en ond fortælling for voksne børn, men denne gang forholder det sig således, at en af hovedpersonerne i historien faktisk er et barn, nemlig Evert Bäckströms nabo, lille Edvin, der kun er ti år gammel.

Hvis man vil, kan man betragte ham som senere tiders litterære modsvar til de gadedrenge, vi møder i Conan Doyles historier om Sherlock Holmes, ‘The Baker Street Irregulars’, eller måske Emil Tischbein i Erich Kästners beretning om ‘Emil und die Detektive’. Eller, for til sidst at nævne den, som sikkert er mest kendt for svenske læsere, vores egen mesterdetektiv, Kalle Blomkvist, i Astrid Lindgrens tre bøger.

Mellem Bäckström og Edvin er der ikke den mindste ydre lighed, men derimod et stærkt indre fællesskab. Edvin er Bäckströms tro væbner og hans sendebud i flere småærinder af en mere huslig og privat karakter, mens Bäckström – som Edvin foretrækker at se på sagen – vel nærmest kan beskrives som drengens mentor og mandlige forbillede. Da Edvin under sit besøg på søspejdernes sommerlejr tilfældigvis gør et meget afskyeligt fund af betydelig politimæssig interesse, er det naturligvis Bäckström, han henvender sig til for at få hjælp med sin opdagelse.

Måske har han også en forhåbning om at få en chance for at bistå kommissæren i hans arbejde med det, der ifølge Bäckströms opfattelse allerede fra første færd ligner en meget lovende mordefterforskning. En kommissær og legendarisk mordefterforsker, der har passeret de halvtreds, en dreng på ti – og det betimelige i, at sidstnævnte har førstnævnte som en slags åndelig faderfigur, kan man naturligvis diskutere.

Men alligevel. Hvis vi nu ser bort fra den slags og i stedet åbner vort hjerte og bekræfter fordomsfriheden i vort indre, er det også en fortælling om et ædelt kammeratskab mellem mænd, hvor den indre samhørighed vejer tungere end alle ydre forskelle. På alle andre områder er det derimod en skrækkelig historie om onde kræfter, der driver deres spil, og om mørke skyer, der samler sig over både Bäckströms og lille Edvins hoved.

Men nu skal jeg ikke foregribe begivenhedernes gang. Lad mig i stedet begynde fra begyndelsen og i god orden fortælle om det, der siden skete, helt frem til den bedrøvelige slutning.

LEIF GW PERSSON

Professorvillan, Elghammar

sommeren 2016

I

Et ‘meget afskyeligt’ fund af
betydelig politimæssig interesse

1

Lige inden klokken seks tirsdag aften den 19. juli ringede det på døren til kriminalkommissær Evert Bäckströms lejlighed på Kungsholmen i Stockholm. Det var et diskret, men samtidig udfordrende signal, og desuden indledningen til endnu en mordefterforskning i Bäckströms liv, og normalt begyndte det aldrig på den måde.

Normalt fulgte den slags for længst fastlagte rutiner. Kriminalkommissær Evert Bäckström var chef for den efterforskningsgruppe, der arbejdede med grove forbrydelser ved politiet i Solna. De groveste forbrydelser, man havde, var forskellige tilfælde af dødelig vold, og Bäckström var den, der havde ansvaret for, at man fik styr på det, som det stadig var muligt at gøre noget ved, hvilket vil sige, at forbrydelsen blev opklaret, at gerningsmanden blev pågrebet og fik sin straf, og at offerets pårørende dermed fik tilbudt en mulighed for personligt at kunne afslutte den del af sorgarbejdet, der var tilbage.

For Bäckströms vedkommende begyndte det næsten altid med en telefonsamtale. Nogle af hans chefer, kolleger eller måske vagthavende – hvis forbrydelsen var indtruffet efter kontortid, hvilket ikke sjældent var tilfældet – ringede og bad ham om at tage sig af sagen.

Bäckström havde ingen indvendinger, og det havde andre heller ikke. Hvordan skulle nogen kunne have det? Siden Bäckström var tiltrådt ved politiet i Solna nogle år tidligere, havde han været efterforskningsleder ved cirka tyve mord og havde opklaret dem alle undtagen ét. I et stykke tid havde han endda haft så megen fremgang, at han var ved at sætte sin egen eksistens på spil, i og med at antallet af mord i hans politikreds var faldet på en højst urovækkende måde. Men lykkeligvis havde selv det problem løst sig, og i løbet af de senere år havde Bäckström kunnet notere sig en meget glædelig forøgelse af vold med døden til følge i almindelighed og mordgåder, der skulle opklares i særdeleshed. En telefonsamtale i tjenesten, endnu et lig som på grund af andres arbejde havnede på Bäckströms skrivebord, hvilket var helt i sin orden.

Men denne gang begyndte det med, at det ringede på hans egen yderdør, og tættere på – i personlig og privat forstand – kan en mordefterforsker næppe komme det, der snart viste sig at være det indledende trin i en højst kompliceret mordefterforskning.

Et diskret, men samtidigt udfordrende signal på hans egen dørklokke, hvilket i sig selv var et mysterium, eftersom Bäckström havde hørt det samme signal adskillige gange tidligere og udmærket vidste, hvem der plejede at ringe på hans dør på den måde. Lille Edvin, tænkte Bäckström. Mærkeligt, eftersom det sidste, han havde set og hørt til ham, var ugen før midsommer, hvor Edvin havde fortalt, at han skulle på sommerlejr med søspejderne og først kom tilbage en måned senere, i slutningen af juli.

2

Frem til at det ringede på Bäckströms dør, havde det været en helt almindelig arbejdsdag i Bäckströms liv. Da vejret var fint, havde han per telefon kontaktet sit arbejde og meddelt dem, at han desværre var tvunget til at arbejde hjemmefra om formiddagen. Det var Rigspolitistyrelsen, der havde brug for hans hjælp i en påtrængende sag, hvilket han nemmest kunne klare ved hjælp af sin hjemmecomputer og uden en masse unødigt renderi.

Så havde han sat sig på altanen, spist morgenmad og læst morgenaviserne i ro og mag. Derefter havde han taget brusebad, klædt sig omhyggeligt på med behørigt hensyn til vejrliget, endnu en strålende svensk højsommerdag i det gode liv, han formåede at leve, inden han til sidst havde ringet efter en taxa, der kunne køre ham til politistationen i Solna. Allerede en time før frokost havde han siddet på sin plads på sit stort set tomme kontor. Halvdelen af styrken var på ferie, eftersom de ikke havde indset, at lige præcis sommeren var den bedste tid til at tage det roligt i, hvis man nu foretrak at gøre det i betalt arbejdstid. Og når de var så få tilbage, var der ganske enkelt ikke tale om at give sig i kast med noget mere krævende, uanset hvad politiledelsen måtte ønske. I stedet for handlede det om at blade gennem gamle papirer og afvikle de sager, der var gået i stå. Kort sagt, det handlede om at undgå alt, som ikke var af en presserende og virkelig krævende karakter.

Under alle omstændigheder havde han først været tvunget til at få overstået sin daglige kontrolrunde for at sikre sig, at ingen af hans medarbejdere kastede sig over noget, der kunne give anledning til yderligere politiindsatser. Alt virkede roligt, og for det meste var lokalerne, gangene og skrivebordene tomme, og de sædvanlige dovenkroppe sad i kaffestuen og snakkede om alt mellem himmel og jord, bare det ikke handlede om arbejdet. Så snart han havde foretaget sin kontrol, havde han indtalt en besked på sin telefonsvarer, at han befandt sig i møde hele eftermiddagen og først forventede at være til at træffe den følgende dag.

Derefter havde han taget en taxa ud til Djurgården for at spise frokost på en restaurant med så god beliggenhed, at risikoen for at støde på en kollega, der bare var smuttet fra arbejdet, var ikkeeksisterende. Først en lille tallerken sild, så en kold tjekkisk pilsner og en russisk vodka for fordøjelsens skyld. Derefter en grillet bøf, endnu en pilsner og en mere robust snaps til maden for at modvirke effekten af de stegte løg, der var blevet serveret sammen med hans bøf. Det hele blev afsluttet med kaffe og cognac, inden han satte sig ind i dagens tredje taxa for at tage hjem og nyde sin velfortjente middagslur.

Bäckström var vågnet, blot et kvarter før Edvin ringede på hans dør. Udhvilet, ved godt mod, krystalklar i hovedet, var det endda lykkedes ham at blande en første svalende aftensjus, inden lyden af dørklokken forstyrrede hans fred. Det skete, samtidig med at han inde i hovedet var begyndt at planlægge, hvordan han skulle afslutte endnu en arbejdsdag.

Mærkeligt, tænkte Bäckström. På den ene side lille Edvins typiske signal. På den anden side, at Edvin ifølge egne oplysninger, der for øvrigt var blevet bekræftet af hans mor, da hun og Bäckström var stødt på hinanden i ejendommen for bare nogle dage siden, befandt sig på en sommerlejr for søspejdere, længst ude på Ekerölandet ved Mälaren og mindst tredive kilometer fra den ejendom, hvor han boede. Og at han først var ventet hjem igen i slutningen af næste uge.

Bäckström var helt sikkert landets mest kendte og respekterede politimand, et levende symbol på den tryghed, som alle almindelige medborgere anså sig som berettigede til. En støt klippe, bag hvilken man endnu kunne søge beskyttelse i en ond og usikker tid. Det var sådan, sympatiske og normale mennesker – af gode grunde – opfattede ham og det, han stod for. Samtidig var der alt for mange, der ikke delte denne opfattelse, og som ikke ville undse sig for at anvende Edvins ringesignal for at komme ind på livet af ham og skade ham eller slå ham ihjel. Det havde selv hans enfoldige arbejdsgiver indset, da denne til sidst havde givet ham ret til at bære tjenestevåben, selv når han ikke var i tjeneste.

Alle ugens dage, alle døgnets timer, og uanset hvor han befandt sig, og hvad han foretog sig, kunne han altså til hver en tid medbringe sin bedste ven her i livet. Lille Sigge, hans tjenestepistol af mærket Sig Sauer, med et magasin af den største model, der rummede femten skud. Det havde godt nok taget lang tid og endda krævet en indgriben fra den øverste ledelse inden for politiets faglige organisation, før hans mappebærende chefer havde vovet at træffe den beslutning.

Dumt at tage en chance, tænkte Bäckström og tog Sigge op af lommen på sin morgenkåbe, inden han gik ud i entréen for at kaste et nærmere blik på sin gæst.

3

Bäckström var en forsigtig general. Uden for hans eget vindfang strøg onde mennesker omkring, og skulle han sænke vindebroen til den borg, der også var hans hjem, var det ham, og kun ham, der traf beslutningen og foretog sig det praktiske.

At kigge gennem dørspionen var ganske utænkeligt. Kun folk fra den svagtbegavede kategori inden for selvmordstilbøjelige valgte at få hovedet skudt i småstykker på den måde, og der fandtes udelukkende en dørspion i hans fordør for at forvirre modstanderen. Det der talte, var i stedet det fint skjulte overvågningskamera, som han havde fået installeret for nogle måneder siden, og som han af praktiske grunde havde koblet til sin hjemmecomputer og smartphone.

Helt sikkert Edvin, tænkte Bäckström og trykkede igen på mobilen for at skifte billede til trappeopgangen og forsikre sig om, at han også var alene. Og kun Edvin, tænkte han.

Inden han åbnede døren, havde han stoppet Lille Sigge tilbage i lommen på sin morgenkåbe for ikke at forurolige sin gæst unødigt.

“Edvin,” sagde Bäckström. “Dejligt at se dig. Fortæl! Hvad kan jeg gøre for dig, unge mand?”

“Kommissæren må undskylde, med al respekt,” sagde Edvin og bukkede artigt, “men det forholder sig nok således, at det denne gang er mig, der kan gøre noget for kommissæren.”

“Jaså? Det lyder godt. Kom indenfor.”

Mærkelig knægt, tænkte Bäckström, for ikke at tale om det pokkers mærkelige tøj, han har på.

Edvin var lille og mager. Tynd som en tandtråd og kun en anelse længere end den, som Bäckström plejede at folde sammen på midten, inden han morgen og aften rensede de veritable kronjuveler, der nu til dags havde erstattet hans oprindelige garniture. Edvin havde runde hornbriller med linser så tykke som flaskebunde, og han talte som en bog skrevet med små bogstaver. En lille forlæst brilleabe, der var flyttet ind i ejendommen nogle år tidligere, og fordelen ved det var, at han var velopdragen på den der gammeldags måde og heldigvis det eneste barn i både sin familie og den ejendom, hvor han og Bäckström boede.

Bäckström brød sig ikke om børn. Det var i og for sig ikke så mærkeligt, eftersom han ikke brød sig om andre mennesker end sig selv, og heller ikke de fleste dyr og planter, men med lige præcis Edvin havde han gjort en undtagelse. Det havde nemlig vist sig, at drengen var stilfærdig, ubrydeligt loyal og endda højst brugbar, når det handlede om at forrette mindre ærinder som at købe aviser, ingredienser til sjusser og diverse blandede viktualier fra delikatesseslagteren i butiksarkaden oppe ved Sankt Eriksgatan. Dog var der stadig nogle år til, at Bäckström kunne sende ham til Systembolaget for at indkøbe de lidt tungere ting. Men den tid ville komme, og allerede nu havde Bäckström knyttet sig til ham.

Og lige i dag var Edvin desuden klædt i uniform, en langærmet, blå skjorte, en gul halsklud, der blev holdt sammen af en flettet lædersnor, korte blå bukser, der gik ned til knæene, og blå kondisko. På skjorten var der fastgjort flere stofemblemer og nogle mærker af metal, i livremmen om hans talje sad der en mindre, finsk dolk samt tre bæltetasker af varierende størrelse, og på ryggen bar han en lille rygsæk af brunt læder.

Formodentlig stukket af fra søspejderne, tænkte Bäckström som den politimand, han var.

Bäckström og hans gæst havde sat sig til rette i sofagruppen i dagligstuen, Bäckström i sin tronlignende lænestol med tilhørende skammel, mens Edvin først havde taget rygsækken af og stillet den på sofabordet mellem dem, inden han havde slået sig ned i det nærmeste sofahjørne. Rank i ryggen som en tinsoldat og med en alvorlig mine.

“Du havde et ærinde,” mindede Bäckström ham om, nippede til sin sjus og nikkede venligt til sin gæst.

“Ja,” svarede Edvin. “For nogle timer siden gjorde jeg et lille fund på en ø lige uden for den spejderlejr, hvor jeg er for tiden. Jeg tror, at det kan have kommissærens interesse.”

“Jeg lytter,” sagde Bäckström og lo gemytligt. “Fortæl.”

Edvin nikkede endnu en gang, åbnede sin rygsæk og trak en plasticpose frem, som han rakte over til Bäckström, og så snart han havde fået posen i hånden, forstod han, hvad der var i den. Det var ligegodt fandens, tænkte han.

“Ganske grusomt, faktisk,” istemte Edvin og nikkede alvorligt.

4

Tidligere på dagen havde Edvin været ude og sejle med sine kammerater fra spejderlejren, men straks efter frokost havde han fået tildelt en specialopgave og var blevet sat i land på en nærliggende lille ø for at plukke kantareller, andre spiselige svampe eller stort set hvad som helst, der kunne anvendes til at holde madomkostningerne nede for Edvin og hans kammerater, uden at det tog livet af dem. Han havde ikke fundet nogen svampe, hvilket ifølge Edvin ikke var så mærkeligt, når man tænkte på det tørre vejr, de havde haft den sidste måned. Han havde heller ikke fundet noget andet spiseligt. Derimod havde han gjort et helt andet fund.

“Da jeg så det der, troede jeg først, at det var en stor støvbold,” sagde Edvin og nikkede mod det hvide kranium, der lå på bordet mellem dem. “Det lå nede i mosen, så det var kun toppen af issen, der stak op.”

“Hvad gjorde du så?” spurgte Bäckström.

Lidt bleg om næbbet er du nu, tænkte han.

“Ja, jeg sparkede til den. Som man nu gør med støvbolde. Så de eksploderer og ryger lidt, ikke? Men så forstod jeg jo, hvad det var. Det lå også lige ved indgangen til en rævegrav, så det burde jeg måske have indset allerede inden.”

Bäckström nøjedes med at nikke samstemmende. Derpå stak han en kuglepen ind i kraniets ene øjenhule, holdt det op, så de kunne se nærmere på det uden at afsætte nogen af deres egne fingeraftryk eller andre spor.

“Jeg har gjort præcis, som kommissæren gør, for ikke at efterlade unødvendige spor,” sagde Edvin. “Jeg har heller ikke taget fat i det, altså,” uddybede han.

“Selvfølgelig har du ikke det,” sagde Bäckström. “Vi er jo professionelle, vi to. Ikke et par dumme privatdetektiver.”

Den knægt kan komme så langt, han ønsker, tænkte han, mens han granskede det fund, som Edvin havde gjort.

Det var et kranium fra et menneske, hvor underkæben manglede, hvilket ofte var tilfældet, så snart de havde ligget ude i naturen i et stykke tid. Ellers så det ud til at være i udmærket stand. Det var hvidt og havde ingen vævsrester, heller ikke nogen spor af værktøj, der kunne være havnet der via en menneskehånd. Heller ingen spor efter dyretænder. Kun den slags, som burde findes på stedet, når man tænkte på, hvad Edvin havde fortalt. Der var spor af mos og græs, et længere græsstrå, der sad fast mellem fortænderne, og rester af jord på overkæben. Indtil videre var der ikke noget mærkeligt i forhold til omstændighederne, og i løbet af de sidste to hundrede år havde forskellige generationer af svenske arkæologer gjort tusindvis af lignende fund i Mälardalen, der stammede fra bronzealderen og tidligere. Derfor fandtes der ikke nogen anledning til for sådan en som Bäckström at fare op af stolen. Hvis det altså ikke var for det lille, runde hul i højre tinding på højde med øjenhulerne.

“Kuglen ligger stadig inde i kraniet,” sagde Edvin, samtidig med at han rakte en lille lommelygte over til Bäckström. “Jeg kunne høre, hvordan den skramlede, da jeg løftede kraniet op, og derfor kiggede jeg på den med min lommelygte.”

“Javel, ja,” sagde Bäckström. Han drejede forsigtigt kraniet og vippede det til den korrekte vinkel og lyste ind i kraniet. Der lå den, præcis som Edvin havde sagt.

En blykugle uden kappe, sandsynligvis af kaliber 0.22. Den havde givet et indgangshul med tydelige og afrundede kanter, men ikke noget udgangshul. Kuglen var blevet trykket flad, så snart den passerede gennem tindingen på kraniet, og havde nu en dobbelt så stor diameter, som da den blev affyret. Den var nu for stor til at trille ud gennem det hul, den havde skabt, og derfor lå den stadig i hovedet på det menneske, som den havde taget livet af. Og en anledning så god som nogen til, at det fund, som Edvin havde gjort, var havnet på Bäckströms bord. Ovenikøbet hans eget sofabord.

“Jaså,” sagde Bäckström, samtidig med at han satte kraniet tilbage på bordet. “Hvad mener vi så om det her? Da det er dit fund, Edvin, vil jeg foreslå, at du begynder. Hvad mener du om det her dødningehoved?”

Til at begynde med havde Edvin nøjedes med at nikke, og derefter havde han taget en lille lommebog frem fra en af de små tasker, han havde sat fast på sin livrem, samt en kuglepen, der sad i brystlommen på hans skjorte. Så rettede han på sine briller og rømmede sig diskret, mest for sig selv, virkede det som om, inden han til sidst tog ordet.

“Tak, kommissær. Jeg tror, at der er tale om en kvinde, en voksen kvinde, et sted mellem tyve og fyrre år. Altså da hun døde. Faktisk er jeg ret sikker på det.”

“Hvordan kan du være det? Så sikker på det, altså?” Den dreng er måske lige lovlig meget, tænke Bäckström.

“Jeg googlede det, da jeg sad i bussen på vej herhen,” sagde Edvin, der pludselig havde svært ved at skjule sin iver og endda holdt sin iPhone op for at bekræfte det, han lige havde sagt.

“Med risiko for at være på tværs,” sagde Bäckström. “Hvad er det så, der gør dig så sikker i den sag?”

Alt, absolut alt, talte ifølge Edvin for, at det forholdt sig sådan. Et velvoksent kranium med tydelige suturlinjer, præcis som hos en voksen. Permanente tænder som hos en voksen. Ingen mælketænder, som børn kunne have helt hen til trettenårsalderen. Helt sikkert et voksent menneske.

“Hvorfor tror du så, at der er tale om en kvinde?” spurgte Bäckström.

“Ja, i første omgang er det ikke på grund af størrelsen,” svarede Edvin. “Kvinder har ganske rigtigt mindre hoveder end mænd, altså i gennemsnit, og det her kranium er jo vældigt lille for en voksen mand. Men samtidig er der jo store forskelle, selv mellem mænd, altså.”

Så sandt, så sandt, tænkte Bäckström og nikkede opmuntrende.

“Det er mest nogle andre ting,” sagde Edvin. “En afrundet, lodret pande. Mænd har tit en mere skrånende og firkantet pande. Og ja, så er der øjenbrynsbuerne. Hos os er de ofte markerede, men hos kvinder er de små eller mangler endda helt. Hos kvinder er øjenhulerne rundere, og hvis kommissæren kigger på dem her, kan man se, at den øverste kant i øjenhulerne er tynd og skarp, men hos mænd er den betydeligt bredere og mere afrundet. Desværre kan vi ikke sige noget om hagen, eftersom underkæben helt mangler.”

“Men du er helt sikker?”

Hvad fanden skal vi med NFC, det kriminaltekniske center? tænkte Bäckström. De har hundreder af idioter, som går rundt og slæber på fødderne, på trods af at de alle sammen med fordel kunne erstattes af hans egen Edvin.

“Ja, helt sikker.”

“Er der flere ting, du er nået frem til?”

“Jeg tror ikke, at hun var misbruger eller kriminel eller noget i den retning. Jeg tror, at hun var et almindeligt menneske. Et samvittighedsfuldt menneske, der levede et godt liv. Hun har for eksempel hvide og helt raske tænder. Ikke en eneste fyldning, ingen huller eller så meget som tegn på caries. Hun har heller ingen tidligere helede skader i hovedet, som efter at nogen har slået hende, eller at hun har været ude for en ulykke, mener jeg.”

“Alt det der konkluderede du, mens du sad i bussen og googlede?” spurgte Bäckström.

“Ja,” svarede Edvin. “Jeg var næsten alene i bussen, så jeg satte mig længst nede bagi, så ingen kunne se, at jeg kiggede på hende. Desuden tog det lidt mere end en time ind til Kungsholmen.”

Forrest i bussen sidder nogle voksne idioter og spekulerer på, om de skal have pizza eller pasta til middag, og hvordan de skal nå frem til Systembolaget, inden det lukker, tænkte Bäckström, og mens de sidder der med deres små grublerier, har lille Edvin sat sig ned bagi for i fred og ro og ud fra nogle afprøvede videnskabelige fakta at kunne undersøge det kranium, han har fundet et par timer tidligere. Præcis som jeg ville have gjort, tænkte han. Endnu fandtes der håb for menneskeheden, på trods af at den i retfærdighedens navn burde være gået under for længe siden.

“Er der noget, du synes, jeg har glemt at spørge om?” tilføjede han.

Ifølge Edvin var der muligvis en enkelt ting, men det var ikke noget han var sikker på, men bare noget han havde spekuleret over, en følelse han havde haft.

“Hvad er det?” spurgte Bäckström.

“Jeg har på fornemmelsen, at hun ikke er født i Sverige eller Europa. Kraniet er ikke af den kaukasiske type, som man siger inden for antropologien. Og det er vel heller ikke så sandsynligt, at hun var af samisk oprindelse.”

“Det tror jeg heller ikke,” medgav Bäckström.

Frekvensen af skide samer i Mälardalen talte heldigvis stærkt imod det, tænkte han.

“Hvor kommer hun så fra?” spurgte Bäckström.

“Jeg har på fornemmelsen, at hun kommer fra Asien,” svarede Edvin. “Thailand, Vietnam, Filippinerne, måske endda Kina eller Japan. Fjernøsten, ikke Mellemøsten. Men det er altså bare en fornemmelse, jeg har.”

“Den del af sagen skal nok løse sig, tror jeg,” sagde Bäckström. “Så snart vi får hendes dna.”

“Tandpulpen,” sagde Edvin og nikkede. “Når man tænker på, hvordan hendes tænder ser ud, burde det kunne lade sig gøre.”

“Ja,” sagde Bäckström. Hvad havde jeg ventet mig? tænkte han.

“Så mangler vi bare det afgørende spørgsmål,” sagde Edvin, samtidig med at han satte et flueben i sin lommebog.

“Hvad tænker du nu på?” spurgte Bäckström.

“Mord eller selvmord,” svarede Edvin.

“Ja, det havde jeg netop tænkt mig at spørge dig om,” sagde Bäckström, hvilket i og for sig var ren og skær løgn, eftersom det eneste, han havde spekuleret over de seneste minutter af deres samtale, var at det var på høje tid, at han fik blandet sig en ny sjus.

“Hvad mener du om den sag?” gentog han.

Sikkert et selvmord. Ud fra indgangshullet og skudvinklen at dømme et skud affyret på tæt hold mod højre tinding, måske endda direkte mod tindingen, hvis det våben der var blevet benyttet, var en pistol eller en revolver og ikke et gevær. Selvmord ved hjælp af skydevåben var desuden mere almindeligt end mord, selv om det som regel var mænd og ikke kvinder, der tog sig selv af dage på den måde. Hvis indgangshullet havde siddet i ganen på overkæben, ville Edvin endda havde været ret sikker på, at der ikke var tale om et mord.