Betina Birkjær

Roman i fire årstider

En håndfuld af byens indbyggere

Flora Gyvelløv – bysbarn

Floras moder – rådhuspedel og støvsamler

Iris Gyvelløv – Floras mormoder og hemmelighedskræmmer

Perle Gyvelløv – Floras kusine og fortæller

Komponisten – Floras onkel

Zacharias Buch – borgmester

Borgmesterens søn – Floras bedste ven

Teodor Falk – omrejsende træspecialist

Gudrun Lundmø – kunstner

Aksel Loewe – digter

Viola – indehaver af Strandhotellet og dagdrømmer

Hr. Lieberkind – ufrivillig museumsgæst

Conrad/Monrad – tvillinger

Hr. Marstrand – vedligeholder af Den syngende Statue

Urfino Ulriksen – blind håndlæser

Træet

Træet står i hjertet af byen. Det siges, at en kvinde engang satte sig der for at male udsigten. Siden har ingen set hende.

Klatrer du op i træet, kan du ud over at overskue hele parken, se Rådhuset, Torvet, stier der slynger sig, ja selv Strandhotellet og havet. Kender du byen godt, vil du også kunne udpege Flora Gyvelløvs hus og Samlingsstedet. Kigger du efter og har god tid, kan du være heldig at finde et blad med et perfekt tegnet kort over byen. Studerer du bladet under en lup, vil du finde et kryds. Og hvis du følger kortets indikationer, vil du komme til et sted, hvor du aldrig har været før, selvom du synes, du kender byen som din egen bukselomme. Måske vil du finde en forladt hinkerude med en håndfuld hvide småsten ved rude nummer ni, eller en vandpyt hvor du ud over dit eget spejlbillede kan se en lille båd af papir. Måske kommer du til en blå havelåge, hvor du, hvis du sætter dig og lytter, kan høre nogen sige en remse.

Når du sidder øverst i træet, kan du mærke suset fra fugle der letter. De cirkler på himlen, inden de sætter sig på en ny gren. Det gjorde de også for længe siden og det vil de gøre igen.

Barnet

Det førstefødte barn kommer til verden under stor bevågenhed. Bysbørnene er overbeviste om, at når barnet bliver gammelt og dør, vil ligeledes træet og dermed byen visne bort og forsvinde. Barnet bliver svøbt i et hvidt klæde og lagt under træet. Det er efterår, og bladene lægger sig blødt omkring barnet.

Årene går, byen bliver større, og børn fødes og folk dør. Når træet blomstrer hvidt om sommeren, kan man dufte et strejf af vanilje, og nogle siger, at i månelys er det som klædt i sølv.

En dag kommer en rejsende til byen, stiller sig op på Torvet og synger. Alle i byen stopper op for at lytte, overbeviste om, at de kender sangen. Da sangen slutter, har alle glemt, hvor de var på vej hen. Ved et hastemøde på Rådhuset bliver det hemmeligt vedtaget, at træet skal have en gynge, der hænger tre meter over jorden.

Rådhuset

Rådhuset har tre ansatte og en kat. Borgmester Zacharias Buch, en kvindelig pedel og en portner. Sidstnævnte fodrer katten, som er rødstribet med hvide poter og ikke specielt selskabelig. Dog har den et godt øje til Borgmesteren, og han har et svagt punkt for pelsdyr. Rådhuset er den største bygning i byen, men ingen, ud over de tre ansatte, ved hvad der gemmer sig bag den imponerende facade. Det er mange år siden, at Rådhuset blev lukket for offentligheden.

I receptionen sidder portneren. Han er gammel. Da ingen er velkomne, er det begrænset, hvad han har at lave, men det er også begrænset, hvad han kan holde til. Efter receptionen er der en gang med tre kontorer, som nu står ubrugte hen. Gangen ender i Rådhusets forhenværende modtagelsessal, som rummer noget, der i fordums tider har været en imponerende fontæne flankeret af flere mindre. I dag er de uden vand. Portneren bruger den største som spytteskål. Mosaikker på gulvet og malerier på væggene fortæller byens historie. I loftet er malet havets bølger, som er forbundet med træets rødder og slutter en cirkel om byen. Til venstre i salen er en trappe ned til kælderen og til højre en trappe op til Borgmesterens kontor, som har byens fineste udsigt.

Hvis Borgmester Zacharias Buch af og til kiggede ud af vinduet, ville han bemærke, at byens børn bruger træet som mødested. Ved nærmere eftersyn ville han genkende sin søn blandt børnene. Og hvis han tog sine briller på og virkelig så efter, ville han se sin søn holde pedellens datter, Flora, i hånden under gyngen. Hvis Zacharias Buch havde falkeblik, ville han se en fremmed komme til byen og spørge om vej til Strandhotellet, og hvis han denne dag åbnede vinduet, ville han mærke foråret i luften.

I stedet sidder Borgmester Zacharias Buch hensunket i bekymringer og med fingrene begravet i sit hvide hår. Borgmesteren tror, at han er den eneste, der kender byens dystre hemmelighed. Han ville ønske, han havde nogen at dele sin viden med.

Kattens yndlingsopholdssted er arkiv nr. 1-17 i kælderen. Reolhylde nr. 13 rummer det fortrolige materiale om ”Træet og Barnet”. I et andet rum i kælderen er der et tungt egetræsbord med væltede stole omkring. Det ligner et mødelokale, hvor mødet er blevet opløst i hast. På den ene væg er der miniatureportrætter af de forhenværende borgmestre. På en anden væg er der et maleri af udsigten over byen. Under billedet står der en lyseblå, polstret stol med et par hvide damesko. Over stolen har nogen smidt en kniplingefin kjole.

Flora Gyvelløv

Om fredagen kan Flora Gyvelløv ikke lege med de andre børn, heller ikke med sin bedste ven, Borgmesterens søn. Den enestående Samling skal støves af og vaskes. Forsigtigt, så flaskerne ikke går itu.

Der er syvoghalvtreds flasker, hvoraf de seksoghalvtreds har hver deres slidte mærkat med snor, som skal bindes op og lægges forsigtigt til side. Flaskerne må ikke komme helt under vand. Den mindste dråbe, der kunne snige sig ind under proppen og trille ned ad indersiden, ville være en katastrofe for det dyrebare indhold. De indeholder Floras mors samling af støv. Nr. 5 indeholder støv fra yndlingsgemmestedet under divanen i barndomshjemmet. Støvet fra en solplet i den dybe vindueskarm vendt mod haven er sirligt fejet sammen og anbragt i flaske nr. 23. Letter man på proppen kan man dufte varmen endnu. Flaske nr. 31 indeholder støvet fra et maleri af Sørine Gyvelløv, Floras tip-tipoldemor. Kigger man godt efter, kan man se farvepigment i støvet. Guld, himmelblåt og løvgrønt. Den flaske, der har Floras hengivenhed, er flaske nr. 46. Støv fra den nat Flora blev født, står der med moderens kantede skråskrift. Flora elsker den flaske og støver den altid ekstra omhyggeligt af.

Den sidste flaske i rækken har ingen mærkat, og den bliver der ikke snakket om. Der bliver heller ikke talt om, hvorfor Flora Gyvelløv ingen far har.

Teodor Falk

Teodor Falk er kommet til byen i embeds medfør. Han er specialist i træer. Han klassificerer, aldersbestemmer og tæller. Han diagnosticerer også, hvilket heldigvis er sjældent. Langt de fleste træer han møder, er sunde træer.

Man kan klassificere af mange grunde og ud fra mange forskellige synsvinkler. Teodor Falk klassificerer af kærlighed. Han elsker træer. Mere end mennesker. Træer er perfekte i al deres forskellighed. Han kan se på et lille skud om det er en Stilkeg, Rødel eller et Sneklokketræ. Han kan se på et stykke bark, hvornår træet blev plantet, og bliver han ført med lukkede øjne til en lysning, kan han høre på bladenes raslen, hvilke træsorter han er omgivet af.

Han tænker, at tre overnatninger måske ikke er nok, men at han skal ende sine dage i denne by, er ikke en tanke, han på denne første aften har fantasi til at tænke. Tværtimod falder han i søvn med en opslået bog med billedet af en sjælden Dragegran på natbordet og et smil på læberne. Et strandhotelværelse med et natbord af godt gammelt egetræ. Han føler sig heldig. Den kølige forårsluft sniger sig ind af det åbne vindue og får ham til at rømme sig i søvne. Med sig ind i drømme tager han lydene fra et værelse længere nede ad gangen. Det er Digteren, der flytter rundt på møblementet. Han kan ikke sove. Han bander sagte over, at egetræsmøbler er så uhåndterlige.

Træet

Træet er på sin egen måde hele byens omdrejningspunkt. Børnene cirkler omkring det, og de voksne bevæger sig i større eller mindre buer udenom. Undtagen når de skal bruge en gren til en kærlighedsfest. Træet er klar til foråret. Selv gyngen lyder til at være blevet klargjort. I hvert fald er den knirken, den har haft hele vinteren, væk.

Det er uvist for byens borgere, hvorfor gyngen er blevet sat op og hvem der har brugt den. Eller bruger den. Det siges, at Iris Gyvelløv, Barberens moder (ikke barberen på Torvet, men ham nede i Strædet over for Møbelpolstreren), kan tale med træet og derfor kender historien om dét og den højtsvævende gynge, men spørger man hende, kigger hun blot på én med uudgrundelig mine. Sandheden ville også være ilde hørt.

De voksne advarer deres børn mod at færdes ved gyngen. Det kan være farligt, da flere har set den bevæge sig, som om nogen lige er sprunget af den. Det falder dem ikke ind at advare børnene mod at bruge gyngen. Det er så åbenlyst klart, at børn ikke skal bruge en gynge, der hænger tre meter over jorden.

Af samme grund er det byens børns foretrukne samlingssted. Stedet man mødes, når der skal blandes blod, fortælles hemmeligheder, udveksles det første kys, eller når efterårets drageturnering skydes i gang.

Iris Gyvelløv, som desuden er moder til Rådhuspedellen og Komponisten, har tre børnebørn, men kender kun de to. Perle og Flora. Hun videregiver hemmeligheden om gyngen til Flora, den yngste af dem. Perle ville med sine talegaver alt for nemt kunne komme til at tale over sig. Dagen efter sover den gamle dame ind i sin gyngestol med et nyudsprunget blad fra træet i skødet. Hun tror, alt er godt.

Samlingsstedet

Fra Solurmagerens have kan man kigge op på bakketoppen, hvor der ligger et gammelt teater, som tiltrækker flest folk, når det ikke fungerer som teater. Stedet hedder i folkemunde slet og ret Samlingsstedet, da folk samles der for at tage afsked med de døde og for at fejre unge såvel som ældre pars kærlighed.

Ved fejring af disse pars kærlighed er knyttet en tradition. En hårlok fra den ene parts spæde barndom bindes på en gren fra træet. Grenen gemmes på Samlingsstedet.

Populære gemmesteder er kasserne med sjældne rekvisitter, inderlommen på en af uniformsjakkerne fra en forestilling ingen mindes at have set, eller i foyeren stukket ned i en af rullerne med falmede plakater. Når gæsterne efter en rum tids søgen, ledsaget af lydene fra diverse træinstrumenter, finder grenen, bryder festen løs og der bliver danset til den lyse morgen.

Imidlertid sker der denne fine forårsdag noget, som bryder traditionens tilfredsstillende forudsigelighed.