Dukkehuset
D. S. Henriksen

© D. S. Henriksen & Valeta 2017
1. udgave 2017
ISBN: 978-87-7157-093-9

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

D. S. Henriksen

Dukkehuset

Til

Peter, Melissa og Lukas.

“Far sidder altid ved computeren.”

Tanker og tak til:

Lene, Anja, Malene, Anni, Zara, Mette G.

og Inge Greis for at hæve barren
for min litterære formåen.

Prolog

KAPITEL 1

DEN LILLE ANTIKVITETSBUTIK LÅ ANONYMT mellem en bodega og en tøjbutik. Den var noget smallere end nabobutikkerne, og det så ud, som om de med tiden havde klemt den sammen. Tøjbutikken til højre var nyrenoveret. Der var bygget en sal oven på den første, dens facade var malet i modehvid, og der var sat så store panoramavinduer i på begge etager, at man kunne se stort set alt, hvad der foregik. På en varm solskinsdag kunne genskinnet nærmest give tredjegradsforbrændinger. Den havde et bredt indgangsparti med store mørke klinker, der ledte mod en lignende trappe op til anden sal. Det så flot og moderne ud. Bodegaen var kun i ét plan. Den var noget lavere og så slet ikke så moderne ud med sine røde, helt almindelige mursten. Der stod et par borde og stole ude foran og fyldte det meste af fortovet. De blev sjældent brugt og stod opstillet i mere eller mindre tilfældig orden. Over dem dækkede en markise for solen og gav bodegaen en dæmpet facade. Den fik samtidig skygger til at trænge helt ind til borde, dartspil og billardbord.

Og der, i midten, lå en antikvitetsbutik. Den havde ligget der i evigheder. På et vejrbidt træskilt hen over ruden stod der:

MORAINS

ANTIKVITETER

ANTIKVITETER stod på anden linje, da det var gået op for skiltemaleren, at der alligevel ikke var plads i længden. Bogstaverne stod skrevet i falmet hvid mod mørkt egetræ, og teksten var simpel og uden smarte seriffer. Facaden var enkel og gammeldags. Den bestod af en simpel dør og en butiksrude uden reklamer eller klistermærker. Der sad en håndskrevet A4 side i ruden, hvor man kunne læse åbningstiderne. Bag ruden stod et lavt podie beklædt med mørkegrøn velour, der lignede noget fra et billardbord, og her stod særligt udvalgte antikviteter stillet til skue. Det skete fra tid til anden, at de blev udskiftet, men man skulle have en ualmindeligt god hukommelse for at opdage det. Udefra, gennem ruden, kunne man skimte hylder og standere med små antikvariske oaser af ting og et gulv fyldt med store massive, gamle stole, borde, sofaer og kommoder. Ned fra loftet bag døren hang en lille messingklokke i et snoet reb. Den klingede afslørende, når man gik ind.

Det gjorde den nu.

En mand trådte ind. Han så sig jovialt og smilende omkring i butikken. Han lignede en, der var på udebane og var ubehageligt bevidst om det, og derfor gjorde sig umage for at glide ubemærket og naturligt ind. Han fik øje på noget, og et lettet suk undslap ham.

Han var den eneste kunde i butikken, og der var ingen ekspedient bag disken; stedet så forladt ud. Han stillede sig beslutsomt ved disken og ventede, men efter et kort øjeblik begyndte fingrene på den ene hånd at tromme utålmodigt mod bordpladen. Hans øjne ledte efter en klokke eller andet, som han kunne signalere med, men der var intet. I mangel af bedre rømmede han sig.

Han så sig atter omkring. Butikken henlå i et melankolsk dunkelt skær. Han syntes, de tomme borde og sofaer fik det hele til at ligne et stort dødsbo. Han havde ikke lyst til at sidde i nogen af sofaerne og kunne ikke slippe tanken om, at de ville sluge ham, og han ville forsvinde for evigt. Han kunne ikke begribe, at nogen kunne se spor værdi i alt det gamle lort.

Der lød slæbende skridt, som løse tøfler mod et stengulv. Han prøvede at se interesseret ud.

En ældre mand dukkede op, og han rømmede sig højlydt flere gange, som om det var første gang den dag, han skulle bruge sin stemme. Der kom en våd, klæbrig lyd fra hans hals, og han hostede noget op. Det lød ikke rart.

“Jaa-aaaa?”

Han trak ordet ud, som om et simpelt ja ikke var tilstrækkeligt. Det var en udpræget gammeldags udtale, intellektuel og germansk. Det var muligvis ikke bevidst.

Han bar briller i et meget tyndt stel. De var skubbet op i hans krøllede, filtrede hår, så pandehåret strittede. Huden i hans ansigt var slap af ælde, hvilket trak hans øjne og mund nedad. Det gav ham et notorisk træt udseende. Han prøvede at smile. Han var iført en brun strikket cardigan over en ternet skjorte og matchende brune fløjlsbukser. Tøflerne forekom pludselig sandsynlige. Sat fast i cardiganen var et navneskilt, hvorpå der stod Francois. Det stod med tynde krøllede bogstaver, som var de skrevet af en usikker, gammel mand.

Han lignede en, der kunne more sig i selskab med Per Arnoldi. Ikke, at det nødvendigvis var et minus, bevares.

“Dukkehuset,” sagde manden. Han løftede en hånd fra disken og pegede i retning af en hylde.

“Ah. Jaa-aaaa, det er også et flot dukkehus,” sagde ekspedienten, Francois, og lænede sig langsomt frem over disken. Han prøvede et smil, og det trak en smule i huden — en hurtig vibration. Hans cardigan hang løst, og noget af den hvilede mod disken. “Men så må du love mig ikke at komme med det igen.” Han klappede blidt mandens hånd.

Han forstod ikke, hvad Francois mente. Det lød som en indforstået vittighed. Måske var det noget, han plejede at sige, en vittighed mellem antikvitetssamlere?

“Det vil jeg så gøre,” lovede han og mente det. Hvis det ikke bragte glæde, røg det i skraldespanden.

Francois rettede sig op og tog sig ualmindelig god tid til at børste noget af disken, der kun var synligt for ham selv. På den ene finger havde han en guldring, der så for stor ud til de tynde fingre, som var den en prægtig ring på en indtørret mumie. Hans negle klikkede mod den ældgamle disks mørke polerede overflade. Der var revner i træet under lakeringen. Disken og det antikke kasseapparat var med til at fuldende butikkens udtryk.

Manden syntes, der var alt for stille i butikken og næsten sørgeligt trist. Der manglede farver og lys og musik — ikke engang en radio med nyheder kunne han høre — og måske duften af pibetobak. Det ville stå godt til det gamle interiør. Men det ville stadig være gammelt skidt, som han ikke ville eje, om han så fik det foræret.

Det hele var kvalmende kedeligt og livløst.

Francois forklarede jovialt: “Det har det med at komme tilbage igen og igen, så jeg er blevet ret glad for at se på det. Det er næsten, som om det med tiden er blevet en del af butikken.”

Som om der er den store udskiftning. Alt skidtet ser ud til at have stået her i evigheder.

Francois trak på skuldrene, en lille langsom bevægelse, og så lidenskabeligt mod dukkehuset. Åbenbart trak pengene mere end lidenskaben.

Han gik hen til en massiv kommode, hvor han i slowmotion flyttede de to porcelænsugler til side, der flankerede dukkehuset som små opmærksomme skildvagter. Han flyttede en vild, krøllet hårlok om bag øret, sikrede sig med et tryk fra et par fingre, at brillerne sad fast i håret, og så tog han fat om dukkehuset, løftede det anstrengt og balancerede det besværligt hen til disken.

Da det gik op for manden, at han nok burde hjælpe, var det allerede for sent. Han rakte en hånd frem i en akavet bevægelse og artikulerede en lyd, der kunne udvikle sig til både en hån og en undskyldning, men som mest lød som et dæk, der punkterede.

Pfttttt.

Francois stillede forsigtigt, hjørne for hjørne, dukkehuset på disken og gjorde sig umage med at få fingrene væk under det, før han endelig slap det. Lettere forpustet, med hænderne hvilende på dukkehusets tag, spurgte han: “Hvis hukommelsen ikke driller, har jeg ikke set dig i butikken før ... har du lagt mærke til det på vej hjem?” Han blinkede drilsk og gjorde et kast med hovedet mod naboen. Bodegaen.

Manden smilte forlegent, som om han var blevet fanget med begge hænder i kagedåsen, og udbrød overrasket: “Nej, nej, det er slet ikke sådan. Jeg drikker faktisk næsten ikke. Jeg lagde mærke til det forleden, da jeg hævede penge.” Han gjorde en akavet bevægelse mod hæveautomaten ude foran tøjbutikken. Smilet blegnede en smule, og han så forlegent væk. Øjeblikkeligt blev han irriteret på sin usikkerhed. Det var sandheden, så hvorfor skulle han undskylde?

Francois lignede en, der havde fortalt en sjov vittighed og var blevet misforstået. Han lod den ligge. Smilet endte fikseret. Han klappede sig i håret efter brillerne, og da han ramte dem, vrikkede han dem forsigtigt ud af krøllerne, som om han havde dårlig erfaring med at hive dem for hurtigt ud. Han satte dem for øjnene. De fik ham til at se mere vågen ud. Han så på dukkehuset og gav taget et lille klap.

Han sagde: “Det er et flot værk.”

Manden nikkede. “Helt sikkert.”

Han havde haft lyst til at købe dukkehuset, lige siden han opdagede det gennem ruden, men holdt sig for nærig til at gøre impulsive køb. Han havde den holdning, at hvis man stadig ville købe efter nogle dage, så var det et godt køb.

Og de efterfølgende dage havde det trukket i ham, som en jagt trækker i jægeren, og han havde ikke kunnet få det ud af sine tanker. Han blev bevidst om, at han måtte overgive sig for at få fred og hellere skynde sig, før det blev solgt. Og det var ikke engang til ham selv.

“Der følger en historie med.”

Han sendte et smil og forsøgte at se interesseret ud. Han var egentlig ret ligeglad, men brød sig ikke om at afvise den gamle mand. Han virkede så passioneret og havde sikkert ikke mange kunder, og desuden gik der ikke skår i ham ved at bruge et øjeblik på at høre på ham. Men han ville ønske, der var andre i butikken. Der var så stille.

Francois så på ham, ansigtet en smule vinklet nedad, så han så hen over brillerne. Det var et blik, der kunne se gennem sjælen og få øje på enhver gammel dårlig samvittighed. Så nikkede han kort og begyndte at fortælle.

Den korte version, tak.

“Man siger, at dukkehuset stammer fra Polen, hvor det tilhørte en gammel rabbiner. Rabbineren boede for sig selv, selvom han havde familie i nærheden. Han var besat af dukkehuset og brugte alt sin tid på det. Ingen vidste hvorfor. Han gemte det væk og viste det ikke til nogen. Det var mere end bare en hobby. Et livsværk, gættede nogle, det han vil huskes for fremover. En gave, mente andre. Mit gæt. Håndværket. Det meditative i at lave noget med sine hænder. Skabe noget.

“Men Anden Verdenskrig brød ud, og dukkehuset blev stjålet af nazisterne. Ingen ved, hvad der blev af rabbineren eller hans familie. Men de døde formentlig.”

Francois holdt en kort pause, sikkert for en dramatisk effekt.

“Dukkehuset endte i Treblinka, hvor det blev givet som en gave til lejrchefens datter ...”

Pause.

“Der skete noget i Treblinka. Noget mystisk og uforklarligt. Noget, der ikke er skrevet ned i historiebøgerne. Noget forbandet. Dukkehuset har sikkert stået i lejren, til krigen endte, og er formentlig blevet givet videre og videre, til det er endt glemt på et loft. Indtil nogen ryddede op og gav det til mig.”

“Treblinka?”

“En lejr i Polen. Oprindeligt kun en arbejdslejr, men senere blev der også bygget en udryddelseslejr.” En stjerne fandt liv i Francois’ øjenkrog. “Det er noget af det, der er så spændende ved antikviteter. Historien. Hvad har dukkehuset oplevet? Tænk sig, hvis man kunne stå ved siden af og følge med.” Han smilte ved tanken og sendte dukkehuset et drømmende blik.

Altså krig, nazisme, død? Ellers tak.

Han spurgte: “Hvad skete der, som var mystisk og uforklarligt?”

Francois tvang blikket væk og rømmede sig. “Det skabte tilsyneladende en del tumult i lejren ... og lejrchefen og hans datter forsvandt sporløst.” Han så lidt ærgerlig ud over det tynde svar og trak på skuldrene. “Hvis man havde kunnet stå ved siden af og følge med.”

Manden nikkede og trak vejret dybt. Han undrede sig over, hvilket formål historien havde — andet end at skræmme ham til ikke at købe dukkehuset. Han gættede på, at Francois ikke betragtede det sådan. For ham var historien det vigtigste og ikke, hvad det havde taget del i. Han ville sikkert dø lykkelig over at have holdt Djengis Khans sværd i hænderne, men ikke skænke en tanke, hvor mange sværdet havde halshugget.

Men dukkehusets historie, uanset hvor sjov og spændende den måtte være, var — hvis den var sand — spildt på ham, for han var ligeglad med fis og overtro. Det sagde ham ikke noget, og han kunne ikke finde på at prale ad det eller fortælle det videre. Dukkehuset var en gave, der skulle bringe leg og glæde — hvis det skulle andet, så hørte det til på et museum.

Men måske fulgte der en historie med hver antikvitet, han solgte? Måske var de en del af hans sociale liv? Måske var det hele bare noget, han fandt på?

Sørgeligt.

“Men det er et virkelig flot dukkehus — til dig selv?”

“Dog ikke. Det er længe siden, jeg har leget med dukkehuse.” Det var et underligt spørgsmål, og det kunne godt tåle et svar, der var svøbt ind i blid ironi.

Francois så en smule såret ud. “Til hvem, hvis jeg må spørge?”

“Det er til min datter,” svarede han tålmodigt.

“Men vil hun værdsætte et dukkehus af denne kaliber? Denne kvalitet er jo ikke just, hvad man finder i legetøjsbutikker.”

Det lød, som om han var ked af at skulle af med huset, som en opdrætter, der skulle af med hvalpe fra et højtelsket kuld.

“Det er jeg sikker på, hun vil.” Han slog et muligt fejlkøb hen med et smil. ”Eller også vil konen sikkert gerne have det. Hun har noget med gamle porcelænsdukker.”

Som om det ene indebar det andet.

Han kom med et tørt afbrudt grin, som en indforstået vittighed mellem to gamle venner, en, der var så dårlig, at den kun krævede et enkelt tøhø. Han gjorde en kort bevægelse med hænderne for at lade Francois forstå humoren, men det så ud til at prelle af på ham.

Eller også ryger det på lossepladsen.

Francois rynkede brynene. “Men jeg kan ikke se ...”

Men manden havde ikke lyst til intetsigende verbal gymnastik.

Enten ville han sælge dukkehuset, eller også ville han ikke.

“Jeg er sikker på, min datter bliver glad for det.”

“Hvor gammel er hun?”

Han så sig omkring i butikken og følte efter, hvor langt hans tålmodighed kunne strækkes. Han trak vejret dybt. Antikviteterne syntes at stirre anklagende på ham. Det var, som om sofaerne var rykket tættere på, som om de omringede ham. Han blev igen opmærksom på den kvalmende indelukkede lugt af gamle ting. Det var fjollet, og han vidste det godt.

Hans øjne fandt Francois’. “Hvad er prisen?”

Han forsøgte at smile.

Francois løftede hagen og så på ham gennem brillerne. Den gamle mand lignede en, der lige havde opdaget, at han var ved at blive snydt.

“Det er jo lidt af et fund, bare tænk den historie det bærer rundt på.”

Han følte sig for klog til banal handelsskik for gammelt isenkram og ønskede bare, at han nævnte en pris. Desuden havde han aldrig været god til at prutte om prisen.

Men det kan du jo sige om alt det lort, du har herinde ... er det ikke det, antikviteter går ud på?

Han sagde: “Og hvad er prisen så?”

Francois trak på skuldrene og så trist ud, som om han havde glædet sig til at handle om prisen. Han spidsede munden eftertænksomt og gav huset et sidste lidenskabeligt blik, før han nævnte en pris, der var højere, end manden havde forventet, men alligevel lavere end hans smertegrænse.

“Det er helt. Skrammer og misfarvninger er jo antikviteternes patina. Det må forventes,” sagde han og smilte professionelt, “og du får det med i prisen ganske gratis.”

Han lagde mærke til en guldtand i Francois’ mund og kom uvilligt til at tænke på Ali Baba. Det var komisk og surrealistisk i sammenhængen. Han følte for at grine, men havde ikke lyst.

“Det står lidt skævt,” gjorde han opmærksom på, men egentlig ikke for at handle om prisen, “det er nok blevet tabt et par gange for meget.”

Francois holdt stadig fast i smilet, men det havde antaget et såret udtryk. Han gestikulerede med armene. “Bunden buler kun en lille smule, men er bestemt ikke gået i stykker. Det er kun charmerende.”

“Ok.”

“Ok?”

“Jeg vil gerne købe det til den pris.”

Og jeg har ikke tænkt mig at stå på hænder for dig, løbe nøgen ned ad gaden eller sælge min sjæl, din skøre gamle mand. Det er en gave til min datter. Det er en flot og speciel gave, som jeg tror, hun bliver glad for, men jeg er ikke ligefrem verliebt i det og kan finde andet, hvis det skal være.

“Ahhh-hhh,” udbrød Francois på samme måde som hans jaaa-aaa. Han tog forsigtigt brillerne af, foldede dem nænsomt sammen — først den ene stang og så den anden — og puttede dem i brystlommen med en underligt langsom, huggende bevægelse.

Så sagde han: “Men så lad os handle,” og klaskede hænderne sammen, som om de var handlende på et kræmmermarked.

Han trissede rundt i mørket bagerst i lokalet og dukkede til sidst op med en neutralt udseende papkasse, der var bred nok til, at dukkehuset kunne være i den, men ikke helt høj nok. Han nikkede alligevel tilfreds til sig selv. Han krøllede gammelt, gulligt avispapir sammen og pressede det ned i siderne for at støtte huset, og til sidst dækkede han det hele med brunt papir. Han fandt et gammelt visitkort med æseløre i en skuffe under disken og satte det fast på papiret med en papirclips.

“Så ved du, hvor du kan få fat i mig igen, hvis der skulle blive noget,” sagde han.