Indholdsfortegnelse

Hvorfor skriver man erindringer?

Før min tid - Slægten

Poul Nolsø færøsk folkehelt, digter og smugler/oprører.

Andreas Andreasen. Et forunderligt liv.

Matros Hans Christian Hansen. Lidt rundt i verden og så hjem.

Hans Anton Biskopstø Andersen og Ebba Marie Hansen

I min tid:

Børge Ingolf Biskopstø Andersen.

Barndom.

Bornholm.

Nakskov.

Forlænget ferie.

Heesvej 14

Min første rigtige neger.

Negeren blev en helt ny drejning i mit liv.

Fantasibarnet.

Barnekæresten Anne Margrethe.

Snart klar til skole.

Matros Hansen spiser torsk.

Sputnik.

Politik omkring middagsbordet på Heesvej.

Første skoledag – første pjækkedag.

WC eller Das?

Gensyn med far.

Mor får arbejde som vikar på byskolen. Ollerup kurserne.

Cornelins på charmebesøg på Heesvej.

På foredragsture med Cornelins.

Oplagspladsen

Skolegang

Musikskolen.

Ole Kofoed og jeg var bedste venner.

I dårligt selskab i femte klasse.

Rosenparken.

Mange nye kammerater i Rosenparken.

Stormarkens skole.

Danagade – Nakskov Gymnasium

Ebba og Cornelins flytter endelig sammen.

Konfirmation.

Fester og beruselse.

Øl og hash.

Orkesteret.

Første forelskelse – Første kys.

Realeksamen.

Bagerikarl i Petersens bageri.

Mit politiske engagement op gennem barndommen.

Ungdomsliv.

Georg Jensen Sølv København.

Lærlingekollegiet

Ungdomsoprører og hashpusher på strøget.

Største koncertoplevelse i mit liv.

Soldat i Falsterske Fodregiment.

Hippie tiden. Kollektiv på Fyn. En overgangstid.

Musik, musik, og musik. Herkules.

Liv og aktivitet i Nr. Åby.

Molevitten. - for Vorherre er vi alle spillemænd!

Voksenliv.

Annette og Rune

Højskole og Familieliv, kan man det?

Jaruplund Højskole.

Korte kurser.

Lange kurser.

Tove

Pensionist på Ærø.

Det religiøse aspekt.

Hvorfor skriver man erindringer?

Inden jeg får et sagsanlæg på nakken, må jeg hellere forklare den lettere politisk ukorrekte titel. ”Fra et hjem med klaver og neger.” Jeg bruger med vilje ordet ”neger”. Den specielle neger, der her er tale om, ville blive endog meget fornærmet over at blive kaldt alt andet end neger. Han var ikke ”sort”, eller ”farvet”, eller ”Etnisk Afro - Amerikaner”. Han var neger. Hans forfædre var blevet kidnappet på en Vestafrikansk strand, og solgt som slaver i Dansk Vestindien. Han holdt tidsskriftet Ebony, så han var meget bevidst om sin afstamning og race. Denne specielle neger var Victor Waldemar Cornelins.

Hvad er det der gør at erindringer er så interessante? De sætter tanker i gang. Om hvordan det var dengang, for snart en menneskealder siden. Mands minde, er der noget der hedder. Det er det tidsrum et menneskes erindring kan rumme fra fødsel til død. Mands minde er også noget man bruger til at justere sin egen selvopfattelse. Hvorfor er jeg egentlig blevet som jeg er. Er der forklaringer i opvæksten eller i generne på hændelser og beslutninger i mit liv?

Man snakker så meget om de første basale år, som er helt afgørende prægende for persondannelsen i ens senere liv. Der er helt sikkert ting, der er fortiet og fortrængt fra min tidlige barndom, jeg har forbavsende få erindringer fra den tidligste tid. Men i fællesskab med mine søskende Henning og Jette har jeg forsøgt at få lidt orden på de manglende brikker i puslespillet.

Andre hændelser og personer i min opvækst har haft vide persondannende konsekvenser for mig senere i livet. Jeg tror, man ser på sig selv i et mildere lys, når man har taget en tur i erindringens karrusel. Det har den store fordel at man kan se livet baglæns. Så er det hele meget nemmere.

Men kan man nu også stole helt på alt det man kan huske? Er det ikke sådan, at hvis man hører en historie ofte nok så tror man næsten på den tilsidst? I hvert fald kan man genkende historien. Nogle gange har man måske forstået ting forkert. But thats life. Shit happens!

De næste par kapitler indtil ”I Min Tid” kan du roligt springe over i første omgang. Du kan altid vende tilbage, hvis du skulle få interesse. Det har måske mest familiemæssig interesse. Men det kan selvfølgelig også være at der ligger noget så dybt i generne, at det er mange generationer siden grundlaget blev lagt.

Før min tid - Slægten.

Poul Nolsø færøsk folkehelt, digter og smugler/oprører.

Poul Nolsø 1766 – 1808–09? Han havde også udlængsel. Han var en dygtig sømand, og byggede det første færøske dæksfartøj. Royndin Frida ”Det smukke forsøg”. Da Danmark var under engelsk blokade på grund af den udenrigspolitiske situation, led den almindelige almue på færøerne forfærdeligt af sult og nød. Ingen verdens ting kom der til butikkerne, som jo var monopolbutikker. Han tog så nogle ture med Royndin Frida for at skaffe først og fremmest korn, men også andre handelsvarer. Da det var varer, der var solgt udenom den Kongelige Færøske Monopol Handel, var det jo kontrabande. Regulære smuglervarer. Der blev da også lagt sag an mod ham. I sin kamp mod øvrigheden skrev han smædeviser. Meget berømt blev fuglekvadet, der handler om den frække Tjaldur (strandskade) der tirrer og provokerer ørnene. Fuglekvadet, der er flere hundrede vers langt, kom hurtigt rundt blandt befolkningen i håndafskrevne kopier til øvrighedens store irritation. Inden hans sag kom for, var han imidlertid stået til søs igen. Denne gang blev han opbragt af en engelsk orlogsmand, og skib og ladning blev konfiskeret. Det ville Poul Nolsø ikke finde sig i, så han henvendte sig til den engelske øvrighed og kongehus, og fik da udvirket, at han fik stillet et andet skib, North Star til rådighed med fuld last korn til Færøerne. Han nåede imidlertid aldrig frem til Færøerne. I dag mener man at vide at en dansk kaper fra Ringkøbing opbragte North Star, og måske sænkede den med mus og mand. Poul Nolsø dukkede i hvert fald aldrig op siden. Hans kone sad tilbage på Slægtsgården Biskopstød i Klaksvig. Hvis man vil vide mere om Poul Nolsø, kan man jo selv slå det op. Der er skrevet tykke bøger om ham og hans digtning. Han er blot nævnt her, fordi han er min Tip - tip oldefar på min fars side. Allerede dengang var der stor trang til eventyr og forandring i slægten. Det er noget, der kommer op til overfladen engang imellem.

Andreas Andreasen. Et forunderligt liv.

Det er noget med slægten. Størsteparten af børneflokken blev derhjemme, og fandt sig et udkomme og familie og børn. Men der var altid nogle i hver generation, der søgte ud over grænserne. Ud i verden, eller i hvert fald til næste by eller land. Der var for eksempel min oldefar på min mormors side Andreas Andreasen. Hans bedstefar var egentlig draget ud fra Bramdrupdam lige nord for grænsen. Altså fyrstedømmet Slesvig-Holstens grænser. Han var skrædder, men ernærede sig også som skolelærer. Han havnede i Bov i Sønderjylland. Andreas blev født 13. marts 1849 i den lillebitte landsby Niehus lige neden for bakken ved Bov.

Det var her Slaget ved Bov havde indledt 1. slesvigske krig knap et år før. Der var med andre ord borgerkrig i landet, da han blev født. De var danske folk. Som stor dreng oplevede han 2. Slesvigske krig i 1863 – 64, og det forsmædelige nederlag, der jo betød at man pludselig var under først Østrigsk, så Preussisk overherredømme. Preusserne for hårdt frem imod de dansksindede, så det var med at holde lav profil. Man benyttede enhver chance til at chikanere de dansksindede på alle tænkelige måder. Som Preussisk statsborger har man værnepligt, og dette våben brugtes lemfældigt især blandt fodslæbende dansksindede. Der var jo nogle, der forsøgte at holde modet oppe ved at fantasere om folkeafstemninger og hjemkomst til det gamle fædreland. Det var ikke lyse udsigter for en ung mand at vokse op til. Det blev almindeligt, at indkaldte danske flygtede over grænsen til Danmark, men det var vanskeligt og farligt. Og tit gik det ud over familien. De måtte helst ikke vide noget, hvis man stak af.

1867 Østrigske krig. 1870 Tysk – Franske krig. Skyerne trak sammen. Der var tre veje man kunne bruge som flugtruter ud af Hertugdømmet og til Danmark.

Første rute.

Rejse de 50km nordpå til Kongeå grænsen, og så forsøge at komme over der. Men den var spækket med preussisk grænsegendarmeri og svært bevogtet.

Anden rute.

Man kunne forsøge at få skibshyre eller transport med skib fra Flensborg eller Kappel. Men der var altid toldkontrol, så det var også vanskeligt, for så vidste myndighederne, hvor man var, og familien kunne presses.

Tredje rute.

Man kunne forsøge at komme så tæt på dansk område som muligt, og så selv befordre sig over vandet til Kongeriget.

Andreas valgte den sidste. Han stak af hjemmefra uden at sige noget til nogen. Vandrede de 60 – 70km til Kegnæs på Als. Ærø lige ovre på den anden side var Danmark. Historien fortæller at han stjal et vandingstrug på en mark og roede afsted mod friheden i det. Han har nok pyntet lidt på historien. Han har velsagtens stjålet en jolle og sejlet afsted i den, men det lyder mere uskyldigt og heltemodigt med vandingstruget. Det var ikke uden fare, for der var selvfølgelig kystkontrol, både fra Preussisk og Dansk side. Men han roede afsted i mørket. Hans forudsætninger for sømandskab var lig nul. Godt nok var der en lille sø i Niehus, hvor man godt kunne ro lidt rundt en varm sommerdag, men han var ikke opvokset ved havet. Det var ikke en verden han kendte til.

Nå, men han roede afsted med kurs stik vest fra Kegnæs. Efter et par timer havde han Ærø tæt på bagbord. Han overvejede om han skulle søge ind her. Men turde alligevel ikke. Han havde hørt historier om folk der var blevet sendt tilbage, fordi Ærø var gammelt slesvigsk lovområde. Og der rådede stor tvivl. Nej han turde ikke risikere at blive sendt hjem til spot og spe, han fortsatte stik vest til han ramte Langeland. Her gik han i land engang omkring 1873. Han møder en pige og bliver forelsket, bliver gift og får børn. Det første i 1875. Det var min bedstemor Laurentine. Han ernærede familien ved at fiske ud fra Spodsbjerg og sælge fangsten på Torvet i Rudkøbing. Der findes et billede af ham på torvet i Rudkøbing, hvor han forsøger at sælge sine fisk. Fotoet er dateret 1894, så det må være taget kort før hans skrækkelige død. Engang i foråret sejler han som sædvanligt ud fra Spodsbjerg, og kommer ikke hjem igen. Det er isnende koldt og blæsende. Senere finder man ham siddende død i sin jolle på Albue Trille. Han er simpelthen frosset ihjel.

Matros Hans Christian Hansen. Lidt rundt i verden og så hjem.

Nå, men min bedstemor klarede det meget godt. Hun søgte med hendes første mand til Esbjerg efter arbejde. Manden omkom. Jeg ved ikke helt hvordan, men der var jo byggerush og klondyke stemning i Esbjerg i de dage, så der kunne velsagtens ske lidt af hver. Det var børsteland.

Da manden døde flyttede hun hjem til Langeland. Hun slog sig ned i Rudkøbing og drev pensionat. Der mødte hun min morfar. 10 år yngre flot matros fra de varme lande. Han fik hyre ved Det Sydfynske Dampskibs Selskab, og sejlede med dem indtil han blev pensioneret i 1960. Matros H C Hansen og hun fik to børn sammen. Det ene døde, en dreng Marinus og så min mor, Ebba Marie. De kom også til at flytte lidt rundt, Spodsbjerg, Nakskov, men det var jo af tjenstlige grunde. Matros Hansen sejlede de sidste mange år på ruten Nakskov – Spodsbjerg. Med Sif, Agnete og Mjølner. Han stoppede da dieselfærgen Lolland blev sat ind. Sådan et dejtrug med hul i begge ender, det skulle han ikke nyde noget af.

Matros Hansen var en farverig figur. Han var frygtet på havnen, når Mjølner skulle losses eller læsses. Han skældte og smældede mod de stakkel letmatroser og gods behandlere, der pilede afsted med skubkærrer og ladvogne. Aller mest frygtet var han af de mindre rutinerede chauffører. Det var dengang man skulle køre til og fra borde ad en klap på siden af færgen. Så der skulle bakkes og rangeres, og Matros Hansen sprang hidsigt op på trinbrætter og tog rattet og brølede sine kommandoer i hovedet på den stakkels bilist. Jeg sagde forsigtigt frem for dælen. Så blev der råbt og kommanderet frem, bak, brems, højre, venstre. Hvis det kneb med at få plads til en bil, tog 4 matroser fat. Vuggede bilen op og ned i fjedrene, og på Matros Hansens kommando blev bilen lige skubbet en halv til en meter til siden.

Matros Hansen eller Morfar var min store helt. For mig var han bare min søde morfar, der kunne fortælle om langfart og hårde sejladser på farefulde vover i alverdens lande. Spændende historier for en lille dreng. Ved nærmere eftertanke og lidt regnefærdigheder, kan jeg regne ud at det lange lange langfartsliv han har beskrevet for mig, maksimalt kunne have varet 7 år, og sandsynligvis mest var gået til New Foundland og Island. I hvert fald fik han hyre ved Sydfynske i 1919, Min mor Ebba Marie Hansen er født i 1914 i Rudkøbing.

Matros Hansen og Hans Elskede Tine havde altid været glødende socialister, og med under fanerne. Han var godt nok kolerisk og tyrannisk på hjemmefronten, men han var også en mand med empati for den lille mand. Han kom tit slæbende hjem med folk der skulle bespises.

I familien var Mormors børn af første ægteskab Hans og Nora, og min mor, der var noget yngre.

Selvom HC Hansen var lidt af en tyran derhjemme, så var han alligevel stolt, da hans datter, den store tennis og atletikstjerne i byen, uddannede sig til damefrisør og parykmager i Odense og åbnede egen frisørsalon hjemme i Matros Hansens Kontor på Heesvej 14 og havde en glimrende forretning. Hun var selv især stolt over, at omrejsende teatertrupper altid tilkaldte hende, fordi hun kunne ordne parykker. Hun havde et sorgløst og ombejlet ungdomsliv.

Hans Anton Biskopstø Andersen og Ebba Marie Hansen

Og pludselig flyttede en flot mørkkrøllet fyr til byen. Hans far var blevet ansat som undermester for smedene på værftet. Ølkusken blev han kaldt. Han havde forsøgt sig som smedemester på Færøerne, men det havde aldrig været den store succes.

Det var Hans Anton, der var vokset op på Færøerne. Senere stået i lære som Modellør på den kongelige porcelainsfabrik i København. Nu var det dårlige tider, så Far Søren Peter havde skaffet ham ind som nitter. Dengang nittede man skibe sammen med glødende stålnitter. Hele byen genlød af de mange nittehamre. Der skal tre mand til at nitte. En tager en glødende nitte i en tang og stikker i hullet. En anden betjener tryklufthammeren mens den tredje holder igen med en stor mukkert.

De havde øje for hinanden de to. Ebba var smuk, elite sportspige, og meget ombejlet. Hans var flot, charmerende og havde en kreativ åre i alt hvad han foretog sig. Altid tegnede han eller lavede sjove små figurer i ler eller snittede i træ. Altid havde han et projekt i gang. De var meget forskellige, men tændte alligevel på hinanden.

De var et meget smukt par, hende tennisstjernen og den krølhårede københavner. Var han jødesmovs med den næse og det mørke hår? Hans mor talte med accent. De var i hvert fald med helt fremme i selskabslivet.

Som ung skolepige, havde Ebba oplevet at der blev ansat en ung sort lærer. Victor Cornelins. Han var alle pigers drøm. Ebba havde altid været lidt hemmeligt forelsket i den flotte unge neger. Han var fra Dansk Vestindien, og havde tilfældigvis befundet sig i Danmark, da de Vestindiske øer blev solgt til USA. Så nu var han blevet uddannet til lærer og ansat ved det meget progressive skolevæsen i Nakskov Kommune. Som noget af det første startede han Nakskov Kommunale Musikskole, som vistnok var en af landets første kommunale musikskoler. Han var også med til at oprette en kommunal danseskole, sammen med frøken Andreassen. Arbejderbørnene skulle have mulighed for at lære at begå sig på de bonede gulve.

Ebba havde sunget i kor og lært lidt violinspil hos Victor Cornelins.

Han oprettede et ungdoms harmoniorkester. Her deltog både min mor og far. Hun på 3. violin han på banjo/mandolin og percussion.

Der findes et herligt foto, hvor man ser Ebba længst ude til højre på 3. violin, og min far Hans Anton bagerst til højre for kontrabassen på triangel.

Ebbas hjem på Heesvej var et særdeles muntert og åbent hjem. Altid gang i den. Åbent hus for alle. Hans og Nora boede også i byen. Hans var uddannet snedker, og ville på valsen for at dygtiggøre sig. Han kom nu ikke ret langt. Sønderborg blev hans skæbne. Der mødte han Tina, en glødende Syndikalist. Så var hans hjerte solgt. De blev gift og stiftede hjem og købte hus. Han fik ansættelse på værftet. Der var rigtig gang i mange projekter på Heesvej. Lysthus i haven, hvor Matros Hansen kunne få sig en middagslur, hvis de da ikke baksede med at lave krystal apparater. Matros Hansen var tosset med al ny teknologi. Nora var kontor uddannet ved kommunen.

Det var fattigfolk.

Hos Hans Anton gik det anderledes stiligt til. Undermester Søren Peter Andersen og Hustru Marie Biskopstø Andersen boede i en fornem hjørne herskabslejlighed med altan på Nybro. Der var ikke meget arbejderklasse over det. Marie havde altid haft fine fornemmelser. Hun var færing. Efterkommer af den navnkundige færøske folkehelt Poul Nolsøe.

Men hun havde ikke meget tilovers for almindelige folk. Hun var i familie med selveste Kjølbro, den selvbestaltede Klaksvigske fiskekonge. Han ejede det meste af Klaksvig, han skaltede og valtede med folks liv. Ja, han slog sågar sine egne mønter, som kun kunne indløses i hans egne butikker.

Marie havde det som mange færinger, hun sværmede for stærke ledere. Napoleon og Adolf Hitler var hendes store idoler.

Deres hjem var præget af tunge klunkemøbler og prismelysekroner som jeg husker det.

Hans Anton var lidt uselvstændig. Han hang altid i mors skørter. Hun havde det sidste ord.

Ebba og familien på Heesvej var ikke noget for Marie.

Modsat havde Ebba heller ikke meget tilovers for den fisefornemme madamme.

Men Ebba og Hans Anton ville bare have hinanden, og de blev borgerligt viet i 1935. Stor fest med mange fornemme gæster. De flyttede i egen lejlighed i en af værftets boliger på Rosnæsvej.

Her blev først Henning i 1939 og senere Jette 1944 født.

Deres samliv gik vist meget godt. I hvert fald indtil et stykke inde i krigen. Det begyndte at blive et problem at Marie Biskopstø var åbenlys nazitilhænger. Kammerater og fagforening lukkede sig for Hans Anton og han mistede sit arbejde. Fagforeningen tilbød at Hans kunne få arbejde i

Tyskland. Under stærkt pres fra Marie tog han imod tilbuddet og endte i 1942 på et værft i Kiel, hvor man byggede U-både.

Efter befrielsen blev det til et problem at han havde været i Tyskland og arbejde. Hans Anton var så naiv at han troede, at når fagforeningen havde tilbudt ham arbejdet, var det i orden at han tog det.

Men folk kendte jo godt familiens ry som nazitilhængere, og der blev ikke sparet på chikanerne overfor den unge familie. I forvejen var han nervesvækket efter skrækkelige oplevelser med luftbombardementer og endeløse nætter i beskyttelsesrum sammen med lokalbefolkningen, så drillerierne tog helt pippet fra ham.

De ville forsøge igen på ny.

Hans Anton fandt et job i sit oprindelige fag. Modellør på den fagforeningsejede fabrik Søholm i Rønne på Bornholm.

Familien flyttede ind i funktionærboligen i Grønnegade 15 i 1947. En stor og rummelig lejlighed med bagudgang til fabriksområdet. Godt nok var der rotter og mus, men det må man vel forvente i et bindingsværkshus i et havnekvarter.

I starten var det vist idel lykke.

Min far var meget kreativ. Han tegnede eller modellerede altid. Ethvert stykke papir i huset blev brugt til at tegne på, om det så var bagerposerne, så blev de sprættet op og brugt til skitsepapir.