Miraklets fald

Af Christian Reslow

Miraklets fald

Forlaget DreamLitt || www.dreamlitt.com

Forfatter: Christian Reslow

Grafiker: Mikkel Zeeb

Forside illustrator: Martin Zauner

ISBN: 978-87-7171-083-0

I know who I am, but who are you?

You’re not looking like you used to

You’re on the other side of the mirror

So nothing’s looking quite as clear

You’re trying my shoes on for a change

They look so good but fit so strange

I thought I knew you

I thought I knew you

I thought I knew you well... so well

“No Doubt – Sunday Morning”

Til min kone Jeanette.

Du er ærlig og mild som min bedste ven.

Du er perfekt som min højtelskede hustru.

Du er min absolutte favorit!

(I alle henseender)

1

Læderet føltes stramt og ru mod overfladen af hendes fødder. De grove syninger, samlinger og nitter gnavede ømme fordybninger i hendes hud og mod hendes benede ankler. Hun var ikke sart, den førnævnte hud på fødderne var hærdet og følelsen af de hjemmelavede støvler var ikke uvant for hende. Ikke desto mindre trængte hun til hvile og et nærtstående klippeudspring virkede som en indbydende siddeplads. Hun travede den korte afstand til klippen, følte den velsignede skygge, som stenen kastede fra sig, mod sin hud og satte sig tungt på det hårde underlag. Hun sukkede, gabte og gned sine øjne. I sandet foran sig, kunne hun se sine egne fodspor og en sløv hvirvel af støv dampede op ad dem. Hun havde nået sit mål, jovist, men turen havde været hård, farlig og ekstremt tærende. Hun løsnede forsigtigt snøren på støvlen ned langs sin læg. Hendes ben var hævede. Et øjeblik overvejede hun at trække støvlerne helt af, men besluttede imod det. Hun havde ejet disse støvler bogstaveligt talt hele sit liv. Hun havde båret dem som barn, havde selv flået dem op i sømmene og syet dem sammen med nye reservedele, nye såler, nye snører og nye laser af læder og forskelligt skind, adskillige gange. De sad som støbt på hendes fødder, var formet af brug og jævnlige tilpasninger, og hun var bange for at hendes hævede fødder ikke ville kunne tvinges tilbage på plads, hvis de først havde forladt dem.

Støvet, der føg søvnigt rundt i luften, irriterede hendes øjne og af gammel vane trak hun hurtigt sine beskyttelsesbriller på plads. Hendes hærdede fingerspidser kredsede ubevidst omkring fordybningerne, de tætsiddende briller, havde efterladt i hendes pande. Hun var træt, følte trang til at gnide sine øjne igen, men gjorde det ikke. Støvet i luften var skadeligt nok for slimhinderne uden at man tilmed gnubbede det ind bag sine øjenlåg. I stedet tvang hun sine øjenlåg til at forblive åbne. Hun fokuserede på et punkt i horisonten, tillod solen at irritere hendes synsfelt og til sidst piblede tårerne frem og skyllede de største gryn af sand ud af hendes øjne. Efter godt et minut blev anstrengelsen for hård og hun blinkede gentagende gange, inden hun lukkede sine øjenlåg sammen og koncentrerede sig om at fjerne solens grønne aftegning på hendes nethinder.

Skyggen havde kølet huden på hendes skuldre tilstrækkeligt. Den fugtige hud bag de åbne støvleben var tørret. Det var tid at komme videre. Hun skrubbede huden på hendes lægge med sine tørre fingerspidser og den prikkende fornemmelse, der kunne være blevet en kløe på overfladen, blev slået ned inden den fik liv. Hun snørede sine støvler stramt til igen, trak sine tynde læderskydehandsker på og sprang adræt på benene. Fint, nu havde hun hvilet. Ikke længe, højst ti minutter, men det var tilstrækkeligt. Over hendes mund og næse sad et åndedrætsværn og den filtrerede luft havde generet hendes luftveje i et par døgn efterhånden. Det skulle blive godt at komme inden døre og tage en mundfuld ren luft eller to. Eller delvist ren i hvert fald. Det var bedre end luften udendørs, det var der ingen tvivl om.

Efter et hurtigt overblik over landskabet, bukkede hun sig forover, bøjede let i knæene og satte i løb ned ad skråningen mod den gamle bunker. Hun bevægede sig med en stil hun havde udviklet gennem sit voksne liv som rejsende. Hun holdt hovedet lavt, hagen løftet, skuldrene hævede og armene skudt bagud. Det ”voksne” liv var for hendes vedkommende startet i en alder af ni år, ikke at hun kendte til denne type aldersbegreber, og bitter erfaring havde lært hende, at denne holdning var den sikreste og hurtigste. Det var en farlig verden derude, en verden der ville æde dig levende, hvis ikke du var hurtig. Fra øjenkrogen bemærkede hun en atypisk støvformation nogle kilometer borte, mod vest, og selvom det sagtens bare kunne være en ufarlig handelskaravane, turde hun ikke satse på det. Det kunne være en gruppe Reapere, Ådselædere eller måske endda en eller flere af Afarterne. Hun havde overlevet dem alle tre før, men på åbent terræn, i fuldt sprint og uden sit våben trukket ville et angreb være lig med en dødsdom. Den sammenstyrtede betonbygning nærmede sig hastigt. Et riffelskud lød i det fjerne, men den karakteristiske hvine-lyd af et nært projektil udeblev. Det var ikke hende, der blev skudt på. Ikke desto mindre pressede hun sig yderlige og om det kun var indbildning, eller om hun rent faktisk formåede at løbe hurtigere, syntes hun at nå bygningen nogle sekunder før forventet. Hun sagtnede ikke farten, stødte ikke hælene i for at bremse, men kastede sig i stedet hovedkulds forover, slog en koldbøtte i en byge af oprørt sand og støv og stødte sammen med den solophedede betonvæg i en knælende stilling.

Hurtigt og smidigt, svang hun sit gevær af ryggen og lagde sig fladt på jorden. Hun fejede geværet fra side til side, så henover riffelløbet og holdt sin vejrtrækning på et minimum. Der var ingen i syne, hverken ven eller fjende. Godt! Hun var rejst alt for langt, havde været igennem alt for meget, til at blive standset nu. Lige så smidigt som før, men i et noget mere behersket tempo, fik hun sig placeret oprejst med ryggen mod muren. Hun pegede løbet på geværet mod jorden, havde kolben mod sin skulder og sin finger på aftrækkeren. Hvis nogen eller noget ubehageligt skulle springe frem, ville hun være klar til at modtage dem… Eller det. Hun tog afmålte skridt sidelæns. Hendes jakke skrabede med en ru lyd henover betonen og i øjeblikket var det den eneste lyd, hun kunne høre. Der var kun faldet det ene skud, nogle kilometer borte lød det til, og i den verden hun levede i var skyderi ikke det fjerneste usædvanligt. Det var et spørgsmål om overlevelse. For alle racer.

Som det stolte skelet af en fældet kæmpe, stod den udtørrede bygning skævt og halvvejs sammenstyrtet i sandet. Døråbningen, der var den eneste vej ind eller ud, var ligeledes halvvejs nedsunket i underlaget. Da hun nåede indenfor en meter af den, krøb hun ned i knælende stilling og for at undgå at lave unødvendigt støj, rettede hun sig væk fra væggen bag hende. Hun anbragte den yderste spids af riflens løb mod dørkarmen, placerede sit ansigt så langt fremme mod mundingen, som hun kunne og holdt sin tommelfinger på aftrækkeren bag sig. Det var en teknik hun havde lært i sine unge teenageår, en ældre dreng havde undervist hende i forskellige brugbare teknikker, mod betaling med den eneste valuta hun ejede. Den eneste valuta en kvinde havde i denne verden faktisk.

Med kun det yderste af riffelløbet og et minimum af sit ansigt blottet, afsøgte hun hurtigt rummet bag den halvt begravede døråbning. Det var et smalt indelukke, stopfyldt med sand og skygger, men ingen umiddelbare farer.

En impuls eller muligvis et instinkt, fik hende til at standse op halvvejs gennem døren. Hun havde en tydelig fornemmelse af, at blive iagttaget. Den der særlige følelse, som der ikke findes logik for, men ikke desto mindre altid holder stik. Hun trak sit højre ben med sig indenfor og svingede så omkring, med riflen løftet, og skulede ud over landskabet udenfor bunkeren. Mod vest, hvor hun havde hørt skud og set støvet hvirvle, stod en forvrænget skikkelse på en bakketop. Det var, så vidt hun kunne se, et menneske, men varmen fra sandet slørede kroppen i forvirrede bølger. Der var omkring en kilometer i mellem dem og hun kunne ikke bedømme, hvorvidt den fremmede var en ven eller en fjende, så hun løsnede ingen skud. I stedet så hun sig bagud og bedømte bombeskjulets indre. Der var ikke tid til en ildkamp. Ikke nu. Ikke når hun var så tæt på sit mål. Hun måtte bare sørge for at finde det hun kom efter, inden vedkommende derude ankom. Hun missede med øjnene og så udenfor igen. Skikkelsen var væk. Nej, ikke væk. Personen havde flyttet sig, var gået ned ad skråningen mod hende. Hvem end det var, bevægede han eller hun sig hurtigt. Så det valgte hun også at gøre.

Ved at tænde tre svovlstikker – en hjemmelavet opfindelse, der bestod af tynde, tørre grene, bundet ind i et enkelt lag stof og rullet i en blanding af krudt og svovl – og holde dem frem for sig, som en fakkel, var hun i stand til at orientere sig en smule bedre. Nær det ene hjørne af rummet fandt hun en trappe, halvt gemt under sand og støv, der førte ned under jorden. Hun fjernede den ene af svovlstikkerne fra de andre og smed den prøvende ned gennem trappeskakten. Flammen blafrede i luften og gik ud efter omkring halvanden meter, men det var også nok. Skakten var hverken fuld af gas eller mineret. I hvert fald ikke de første par meter. Hun satte sig på bagdelen og begyndte at bevæge sig nedad trinene i små hop, mens geværet afsøgte hendes omgivelser i fejende bevægelser. Det var ikke videre behageligt, men det var effektivt og hun ville hellere være forsigtig samt en smule øm bagi, end vade direkte i et baghold. Trappen var ikke så lang som hun havde troet. Efter omkring femten ufine hop på rumpen, kom gulvet til syne for foden af trinene. Rummet hun ankom til var ikke farligt. Faktisk så det ikke ud til, at der havde været noget levende herinde i en menneskealder.

Inden hun begyndte at tænde yderligere svovlstikker og afsøge værelset, satte hun først en snubletråd op i den mørke trappeskakt. Hun vidste ikke, hvem det var, der var på vej mod bunkeren derude, men hun var ikke det fjerneste villig til at løbe nogen risiko. Derefter oplyste hun primitivt rummet, tvang skyggerne ud i hjørnerne med sine små fakler og begyndte at sparke støv og sand væk fra gulvet med sine støvler.

”Lemmen er skjult i gulvet, Nina.” Vrissede hun højt for sig, gennem sit fugtige åndedrætsværn. ”Du kan ikke finde den ved blot at lede, men ved at bede…”

Hun lagde spruttende svovlstikker forskellige steder på gulvet og faldt på knæ. Hun mærkede med behandskede hænder efter forhøjninger eller fordybninger i betonen, men fandt ikke umiddelbart noget.

”Ikke ved at lede, men ved at bede… Sådan noget Fis!”

Med tydelig frustration, bankede hun sin næve mod gulvet til højre for hende og en hul lyd af metal rungede derfra. Lettere forskrækket og præget af træthed og anspændelse, snurrede hun omkring og pegede riflen mod stedet, hvor lyden var kommet fra. Beton. Det eneste hun kunne se var beton. Der var ingen afmærkning, ingen antydning af andet materiale.

”Ikke ved at lede…” Mumlede hun og begyndte at føle efter en kant, efter et håndtag eller noget andet, hun kunne bruge til at løfte den usynlige lem. Ingenting. En dråbe af sved søgte fra hendes nakke mod toppen af hendes lænd og understregede, at hun skulle til at skynde sig lidt. Som om hun ikke vidste det! Med maniske bevægelser fejede hun henover gulvet og hun var taknemmelig for, at hun havde modstået fristelsen til at fjerne sit åndedrætsværn, da hun kom inden døre. Den insisterende formation af forstyrret støv omkring hende, gjorde det kun sværere at orientere sig. Frustreret rettede hun sig op i siddende stilling, klaskede en flad hånd mod gulvet og råbte:

”For fanden! Luk op!”

Et unaturligt lys blev tændt et sted bag hende. Rødt og skarpt. Inden hun fik sig vendt imod det, hørte hun den elektriske summen fra et hjørne foran hende. Hun begyndte at hæve sit våben, men tøvede da endnu en mekanisk lyd sprang frem et andet sted i værelset. Og endnu en og en til. Med ét var hele lokalet levende, en underlig serie bip og modem-lyde – ikke at hun anede hvad et modem var – hviskede fra alle hjørner. I lige dele forundring og frygt kom hun skramlende på benene. Hun holdt geværets kolbe mod sin skulder og begyndte at dreje langsomt rundt. På væggen ved siden af trappen, begyndte små diodelys at tændes og slukkes. Enkelte var grønne, flere endnu orange og de fleste var røde. Et hydraulisk suk hørtes fra gulvet bag hende og hun snurrede omkring så hurtigt, at hun næsten snublede. En tynd revne kom til syne igennem støvet og lemmen i gulvet viste sig endeligt for hende.

”Hvad sker der?” Undrede hun sig højlydt.

Revnen blev gjort større, da et kvadratisk stykke af gulvet begyndte at synke langsomt ned i underlaget. Det gled nedad på fire stålskinner, der virkede underligt uberørte af tæring eller slid. Hun var tryllebundet, glemte et øjeblik alt om sit mål, alt om personen i ørkenen udenfor bunkeren. Da lemmen var sunket det, der virkede som ti centimeter, gik den roligt i stå med endnu et suk af gaspatroner og hydraulik. Derefter startede det sin færd igen, denne gang sidelæns ind under resten af gulvet. I hulrummet derunder så hun omsider, hvad hun havde søgt efter. Troede hun da. Det lignede et fladt pistolgreb, med en blank og sølvfarvet overflade og et elastikbånd fæstnet fra top til bund. Hendes mave sank et stykke inden i hende.

Hun fandt den. Hun fandt den rent faktisk! Med en skælvende hånd rakte hun frem imod genstanden i gulvet. Den lå majestætisk placeret på en velourbetrukket pude, som en skrøbelig prinsesse, der ikke måtte føle ubehag. Både puden og resten af det lille hulrum var fuldstændigt blottet for støv eller skidt. Alting synede klinisk og sterilt. Hun bemærkede hvordan hendes fingerspidser, på trods af handskerne, afsatte fedtede aftryk på den metalliske overflade af genstanden. Den var kold. Kold nok til at hun kunne mærke det tydeligt gennem det hærdede handskelæder. Med en vis ærefrygt svøbte hun sin hånd omkring den. Den virkede solid. Let. Tynd. Selvom det funklende håndtag ikke fyldte halvt så meget som rummet det lå i, faktisk fyldte det ikke engang hele hende håndflade ud, følte hun sig næsten syg af frygt for at komme til at støde det mod kanten af det hårde betongulv. Dette var en hellig genstand. Et relikvie. Det kunne være så hårdført som en Afart, men hun havde tænkt sig at behandle det som et nyfødt spædbarn. Langsomt, men sikkert løftede hun det op til sig.

”Så smuk…”

Den var smuk. Den var elegant og enkel og selvom dens skabere muligvis aldrig havde set på den sådan, så var den noget af det smukkeste hun nogensinde havde set. Nu levede hun selvfølgeligt også i en grim verden, så der skulle heller ikke så meget til. Hun holdt den udfor sit ansigt, lod riflen svinge sig tilbage på hendes ryg i sin skulderstrop. Ligeglad med støv og sand løftede hun sine briller op i panden og sænkede sit åndedrætsværn. Luften var fugtig, men virkede ren og forfriskende. Forsigtigt førte hun genstanden tættere på sit ansigt, drejede den, forsøgte at suge indtrykket af den til sig og hviskede:

”Hvad gør jeg nu?”

”Udspecificer venligst ønskede funktion, tak!” Skrattede en mekanisk kvindestemme et sted bag hende.

Nina gjorde et hysterisk hop på stedet, svingede sin riffel om i favnen, mens hun instinktivt klaskede relikviet mod sit lår, muligvis for at ville beskytte det. Hun snurrede omkring, førte løbet op i øjenhøjde og havde aftrækkeren presset ned til det søde punkt lige før en affyring, da hun frøs fast i bevægelsen. Der var ikke nogen at skyde på, men det var ikke det der havde standset hende. Hvad havde hun lige gjort? Hvad havde hun helt præcist lige foretaget sig med den hellige, skinnende, smukke genstand? Den genstand hun havde været igennem umenneskelige mængder blod, sved og tårer for at nå. Hun så vantro ned ad sig selv imod sit højre lår. Den elegante, let buede metaloverflade, lå tæt og naturligt mod hendes bukseben. Elastiksnøren, der gik fra den ene ende til den anden, sad stramt omkring hendes ben.

”Hvad i alverden?” Mumlede hun.

Hun kunne ikke huske at have monteret genstanden omkring sit ben. Kunne ikke huske at have så meget som rørt ved elastikbåndet. Hun havde overhovedet ikke haft tid til at pille ved de ting. Det eneste hun havde gjort, var at klaske dimsen, hvad end den så helt præcis var, hårdt mod sit lår. Hvad var det her?

Hun nåede ikke længere, for netop da, på dette fantastisk upassende tidspunkt, hørte hun skridt mod gulvet i rummet over hende. Den mystiske fremmede var ankommet. Hun slyngede blikket tilbage henover toppen af riflen, tog to lange skridt til siden og pressede sig op ad muren ved siden af åbningen til trappen.

”PIS! Hvordan får jeg den her dims til at virke?”

”Udspecificer venligst ønskede…”

Stemmen kom fra et sted i loftet. Hendes puls bankede højlydt af sted i hendes tindinger. Det her var vanvittigt. Hun måtte være trådt ind i et mareridt. Stemmer i murene, blinkende lys i betonen, lemme i gulvet, der bevægede sig af egen fri vilje. Det her var uvirkeligt. Ganske enkelt uvirkeligt!

”Kan du høre mig?” Råbte hun ud i rummet.

Hun var begyndt at fægte i tilfældige retninger med geværet, var kun en fingerspasmes belastning fra at blæse et hul i betonen og hendes vejrtrækning fik mundingen til at svaje lystigt op og ned.

”Bekræftet. Udspecificer venlig…”

”Hold lige kæft!”

Stemmen holdt kæft. Lydene ovenpå havde rykket sig tættere på trappen. Hendes hoved var begyndt at snurre og hendes hjerte bankede mod sit benede fængsel, som kun en dødsdømt fange ellers kunne banke mod sine tremmer, natten før sin henrettelse.

”Hvordan starter man den her?” Hun pegede på sit lår uden at være helt klar over, hvorvidt stemmen også havde øjne et sted i mørket.

”Ønskes vejledning til aktivering af F…”

”Ja!” Afbrød hun. ”Ja ja ja! Lige præcis!”

Tydelige fodtrin på trappen nu.

”Vejledning til aktivering!” Råbte hun af rummet og i næste sekund fik hun, hvad hun bad om.

”Påvirk overfladen af apparatet med pegefinger og aktiver kontakterne på begge sider, placeret i symmetriske fordybninger. Vær opmærksom på…”

Hun hørte ikke resten. Hendes gevær havde skiftet arm og hun havde nu sin venstre pegefinger om aftrækkeren, i stedet for sin højre. Den højre var allerede travlt optaget på den iskolde overflade af genstanden på hendes lår, hendes tommelfinger havde fundet den diskrete knap på den ene side og hendes langefinger gnubbede febrilsk rundt på modsatte side i jagten på den anden. Der!

Hun trykkede begge kontakter ind, holdt sin pegefinger mod oversiden og lyttede til skridtene på trappen.

Whop… Whop… Whop-whop-whop whopwhopwhop…

2

”Jeg vil nødigt give dig falske forhåbninger. Det er stadig på prøvestadiet, men indtil videre har resultaterne kun været positive!”

Hun så henover sin patienttavle på ham med øjne der var alvorlige, men ærlige. En bekymret fuge spredte sig henover hendes glatte pandehud og han var rørt over, at hun virkede oprigtigt interesseret i hans velbefindende. Selvfølgelig, hvis ikke man bekymrede sig om folks velbefindende, blev man vel næppe heller læge. Han var svag og afkræftet – følte faktisk sin krop klage over dødt muskelvæv og fysisk inaktivitet – men han var en mand i sin bedste alder og på netop dette tidspunkt følte han en ustyrlig trang til at springe op af sengen, gribe hende ved armene og trykke hende ind til sig. Det ville imponere hende. Det ville være at sige; ”Se mig! Jeg er hverken syg eller svag, jeg er et stykke råt og maskulint maskineri og der er nok af mig, til at du godt kan få et stykke!”. Det ville også være både løgn og umuligt. Som han havde det nu tvivlede han faktisk på, at nogen kvinde ville kunne se på ham, med andet end sympati og den eneste interesse han kunne håbe på, ville være ren videnskabelig.

Selvfølgelig sprang han ikke ud af sengen, hans ben kunne hverken springe eller bære ham, og selvfølgelig trykkede han hende ikke ind til sig, for hans arme kunne knap bøjes ved albueleddet længere. Han forsøgte ikke engang anstrengelsen ved at charmere hende verbalt, for det var blevet fysisk udmattende at tale. I stedet lukkede han begge øjne og holdt dem lukket i et sekunds tid, inden han åbnede dem igen. Dette var deres personlige tegnsprog og det betød; ”OK, gør det, jeg er med, du ved bedst”.

Hun sænkede tavlen og lod den hvile mod sin mave et øjeblik, inden hun monterede den på sengerammens fodende igen. Mens hun holdt den der, pressede den øvre kant af tavlen mod forhøjningerne i hendes kittel, der blev frembragt af hendes barm. Hvorvidt det var bevidst eller ej, var han ikke klar over, men i det korte øjeblik hvor han fokuserede på hendes former, glemte han sine smerter og han mærkede en ufrivillig trækning i hans maveregion. Men så blev tavlen placeret på sin plads og hun travede i langsomme, lette skridt om til siden af hans seng, hvor hun placerede sin håndflade mod hans pande. Han vidste ikke, hvor varmt hans ansigt føltedes udenpå, men indeni var der varmt som en brændeovn. Hun rynkede brynene igen og trak hånden til sig.

”Stadig feber… Er du tørstig?” Hun bevægede sig hen mod kanden med vand og standsede halvvejs, da det lykkedes ham at frembringe et anstrengt og vagt ryst på hovedet.

”Hvis vi skal starte behandlingen, skal vi gøre det inden i aften. Det er muligt, at du vil få det temmelig meget værre et stykke tid, inden det bliver bedre…” Hun tøvede mens hun betragtede en klar, oprigtig tåre i sin flugt fra hans øjenkrog og flyttede så sin opmærksomhed tilbage mod kanden med vand. Hun begyndte at hælde op i et glas, mens hun talte videre.

”Vi skal nok sørge for at give dig så meget smertestillende, som vi kan uden at påvirke behandlingen, men du bør nok sørge for at få noget væske indenbords, mens du stadig kan.”

Hun vendte sig mod ham igen, med glasset hævet i den ene hånd og så skyldbetynget på ham et stykke tid. Han lå ubevægelig med øjnene drejet væk fra hende, op mod loftet. Hans kinder bar de tydelige sneglespor efter tårer og hans adamsæble bevægede sig i ujævne suk op og ned. Hans læber bævede. Hun mærkede en trykken for sit bryst og tænkte; Han har ikke engang kræfter til at tørre sine egne tårer bort eller dreje sit ansigt væk fra mig.

Man føler med en patient, selvfølgelig gør man det, men den her unge mand var noget særligt. Han var i sit nittende år, var vellidt af sine jævnaldrende og elsket af sine pårørende, intet usædvanligt i det. Han og tre af hans studiekammerater havde nydt en påskeferie på Jamaica for et par måneder siden, og hun formodede at de havde brugt tiden, som fire jævnaldrende atten-årige nu brugte tiden, når de var alene på ferie. Han havde tidligt i sit sygdomsforløb tilstået ubeskyttet sex, druk, dårlig hygiejne og sågar at have taget nogle piller ’som han troede var ecstasy’. Alt i alt en rigtig herre-tur, udført af drenge på tærsklen til manddom. Han havde været hjemme i mindre end to uger, da symptomerne begyndte at melde sig.

”Jeg kan overhovedet ikke styre det! De sidste par dage har jeg næsten ikke været ude af badeværelset. Forleden morgen vågnede jeg på tønden, ved at det bare løb ud af mig igen. Og det gør ondt! Allerhelvedes ondt, som om jeg er ved at passere resterne af en ufordøjet flaske.”

Han havde også ondt i maveregionen og i lænden, og en scanning af hans maveregion – den stakkels knægt var i ble på det tidspunkt – havde vist både en rygradsinfektion og skader på lever og nyrer. Han begyndte at få en voldsom feber. Lægernes første antagelse, at der var tale om Tyfus som resultat af den ringe hygiejne og fremmede mad, havde nær taget livet af ham. Man havde startet med Ciprofloxacin (antibiotika) og da dette ikke virkede gik man over til Centriaxon (pencilin). Han var ikke kendt allergiker, men pencilinen sendte ham i et stykke tid udover dødens kantsten. Efter at han var blevet midlertidigt stabiliseret, begyndte en gullig misfarvning at vise sig i de ydre ekstremiteter. Hans hænder, fødder og øjne antog den lettere betændte glød og for en stund overvejede man hvorvidt, der var tale om leversvigt eller gul feber.

Om mandagen, en uge før Anni stod og betragtede sin patient med et glas vand i sin ene hånd, en sprøjte med eksperimental behandling i sin lomme og sorg i sit sind, havde man været nødt til at amputere begge fødder. Peter, som den unge mand hed, var begyndt at blive aggressiv, han var blevet hyperaktiv og var nu bange for vand og høje lyde. Diagnosen var ikke helt, men næsten, sikker. Han var blevet udsat for den klassiske Zoonose Rabies. Han havde hundegalskab. En uhelbredelig sygdom, når først den havde ’bidt sig fast’, så at sige. Ja, uhelbredelig indtil videre i hvert fald. Måske ville den klare, spæde væske i hendes lomme kunne holde ham i live et stykke tid endnu. Måske ville den endda kunne helbrede ham. Måske ville den slå ham ihjel.

”Peter…” Hun nærmede sig ham forsigtigt. Han lukkede øjnene og sank besværet. Efter et sekund åbnede han dem igen. Tegnet for ”OK”

”Kan du klare at jeg løfter hovedgærdet lidt?”

Han blinkede, havde øjnene lukket i et sekund, åbnede dem igen.

Hun sukkede, håbede han ikke hørte det og begyndte at gå hen mod fodenden af sengen igen. Hun ville være nødt til at gå om på den anden side, for at nå fjernbetjeningen, men hun nåede aldrig så langt. Netop som hun rundede det første hjørne, der hvor hans fødder for en uge siden ville have løftet hans sengetæppe op i symmetriske forhøjninger, følte hun en tom, hivende fornemmelse i sin mave. Hun nåede at dreje sig halvt mod ham og stirre på ham med et opspærret og skræmt blik, og så startede følelsen af et sonisk vacuum i hendes indre. Glasset gled langsomt ud mellem hendes fingre. Hendes blik blev ikke blot sløret, men direkte smattet, som havde hun brugt hårgele som øjendråber. Hendes kæbe åbnede sig knirkende på sine hængsler og med et overrasket ”ÅH!”, var hun væk.

Peters kæbe faldt til hans hals med et svagt gisp. Det var ikke fordi hun forsvandt i et slør af røg eller på mystisk vis smeltede sammen og løb væk mellem gulvbrædderne. Nej, det sagde ligesom bare ’POP’! Som en sæbeboble! Og det var ikke ligefrem fordi hun forsvandt uden et spor. I hendes sted stod en underlig anderledes udgave af hende. Med et gammelt, støvet sæt motorcykelbriller i panden, en papirsmaske af typen malere bruger dinglende omkring halsen og med et ansigt, der ikke var blevet vasket i dagevis… Hvis det nogensinde var blevet vasket. Hun havde en underlig jakke på, der ganske vist havde ærmer, men manglede hele skulderregionen. Så vidt han kunne se, blev den holdt på plads af stramt spændte læderstropper omkring hendes solbrankede skuldre. Hendes bukser, eller shorts var det vel nærmere, standsede rundt om knæskallen, hvor en plade af bøjet og bulet metal sad syet fast henover, som en primitiv knæbeskytter. Hendes støvler lignede noget, der var kravlet væk fra Dr. Frankensteins laboratorium for at dø, og gik lige til hvor bukserne startede. Det var alt sammen støvet og det var alt sammen i læder (om end støvlerne også havde små stykker med forskellig pels syet ind) selv den stroptrøje hun havde på under jakken var i læder og i et sindssygt sekund blev han faktisk en smule ophidset af at se hendes bulende bryster fanget under det stramme skind. Det passerede dog øjeblikkeligt, da han fik øje på riflen. Glasset var ikke længere i hendes hånd. Det bekymrede, milde udtryk var visket bort fra hendes ansigt. I stedet stirrede hun på ham med et blik, der fik ham til at overveje, om det nu var hende, der havde fået rabies og nu overvejede at tage en hidsig bid af ham.

På mindre tid, end det tager et øje at blinke – både almindeligt og for at signalere ”OK”- var Anni væk og da glasset ramte det blankpolerede linoleumsgulv med et højt knas, landede det ved siden af Ninas venstre fod og sprøjtede et rent mønster, som et lyn på himlen, gennem støvet på hendes støvle.

For anden gang på mindre end to måneder, stirrede Peter ind i dødens ene, kulsorte øje. Denne gang i form af løbet på en riffel.

3

Simpel mad. Ikke for mange krydderier. Gode råvarer. Ikke for fedende, ikke for magert. Helst fjerkræ. Ingen friture, ingen færdigmad. Anni kunne lide mad tilberedt med omhu, med tålmodighed og med tanke på, hvem der skulle spise den. Det generede ikke Harry, tværtimod. Før Anni havde han været ungkarl i næsten ti år. Han havde haft løse forhold, havde ind i mellem troet at han var en smule forelsket, men han havde aldrig haft nogen, han hellere ville tilberede et måltid til, med helt den samme dosis kærlighed. Harry var ikke kok. Ikke engang tæt på. Han gik for det meste aldrig i køkkenet uden en bog fuld af opskrifter under armen, men han elskede at lave mad. Især til andre. Derfor stod en gryde netop nu og simrede på komfuret bag ham, også selvom Anni ikke ville være hjemme før om et par timer. Det vil sige hvis Anni da overhovedet kom hjem i dag.

Telefonrøret virkede underligt varmt mod hans øre. Kvinden i den anden ende – Linda eller Lindsey eller sådan noget – havde ikke just været særligt rolig eller sammenhængende i sin tale og for en stund tænkte han, at han måske havde taget fejl. Måske var det slet ikke Annis kollega, en kraftig ung dame, som han havde mødt ved to eller tre forskellige lejligheder, han talte med. Måske havde vedkommende ringet forkert og havde fortalt om en episode med en anden kvinde ved navn Anni. En stemme bagerst i hans hoved var dog uenig.

Hvem prøver du at narre? Hvor mange mænd ved navn Harry har en kone ved navn Anni og et telefonnummer, der ligner dit? Desuden… Du kan jo sagtens genkende stemmen, kan du ikke? Det er den samme stemme som sagde ’guuuud, undskyld undskyld undskyld’, da hun kom til at spilde æggesnaps på dine bukser til julefrokosten sidste år.

”Harry, er du der?” kvækkede røret til ham.

”Jeg er her…” Svarede han og drejede omkring, så han kunne læne sig med ryggen mod dørkarmen og betragte sin gryde på komfuret. ”Men jeg er ikke helt sikker på at jeg forstår…”

”Jeg kan ikke forklare det! Hun må være kommet ud for et uheld af en art… hun er fuldstændig ude af sig selv, møgbeskidt og forslået og hun råber og skriger af os at vi skal holde os væk.”

Harrys frie hånd søgte instinktivt mod hans lår. Hans fingre begyndte automatisk at massere det ømme område, hvor hans benstump mødtes med hans protese bag de løse denimbukser. Han blinkede et par gange, stirrede passivt på den bølge af skum, der truede med at boble over kanten på gryden.

”Hun har barrikaderet sig i et værelse med en meget syg mand. Hun har et gevær, Harry! Jeg mener.. . Et fucking gevær! Da sygeplejersken hørte råbene og ville se hvad der foregik, skød hun sgu et ordentligt stykke af dørkarmen af, lige ved siden af hendes hoved!”

Han lukkede øjnene og prøvede at samle tankerne.

”Vent lige lidt! Skød min Anni efter en sygeplejerske?!”

”Med et gevær! Hun havde næsten skudt hovedet af hende.”

Han åbnede øjnene igen, så hvordan vandet var begyndt at gylpe ud over komfuret og ænsede det samtidigt overhovedet ikke.

”Linda…”

”Linnie.” Rettede hun ham.

”Linnie, er du sikker på at det er Anni?” Han lød forpustet, kunne høre sin egen puls i sin stemme.

”Hundrede procent! Jeg har arbejdet med hende i over fire år og…” En stemme længere borte råbte noget, som Harry ikke kunne høre og en statisk knitren og rusken dominerede et øjeblik forbindelsen.

”Hallo?”

”Ja… Ja… Okay!” Det lød ikke som hun talte til ham, men hun havde stadig røret ved munden og i Harrys forvirrede hjerne begyndte han at tro, at hun svarede på noget han havde spurgt om, men ikke længere kunne huske.

”Okay Hvad?!” Han råbte det næsten og krympede sig en smule over den høje lyd.

”Øøøh… Harry, hæng lige på. Jeg skal lige snakke med politiet…”

”Politiet?” Der var ingen i den anden ende. At dømme ud fra lyden fra røret, gentog han bare ordet til en bordplade, hvor telefonen var blevet lagt, som for lige at sikre sig at den også var med. Han snurrede omkring på sit gode ben og bankede en knyttet næve mod dørkarmen, hvor hans hoved kort forinden havde hvilet imod. Det gav et stød op gennem hans underarm og hans albue begyndte at snurre metallisk.

”Pis! Linda? Linnie? Hallo? ER DER NOGEN!”

Intet svar.

”Vent med at sende politiet ind efter hende! Hører du? Vent med at sende politiet ind! Jeg er på vej!”

Han smækkede røret ned i telefonen med en sådan kraft, at plastikkappen, der holdt telefonen på plads på væggen, hoppede ned fra det søm den var ophængt på og faldt til gulvet i en kaskade af ’ding’ og klaske-lyde. Han hørte sammenstødet bag sig, for han var allerede henne ved komfuret, hvor han slukkede for kogepladen, flyttede gryden og smed et låg over den. Snowball, deres fælles kat, sad nervøst i døren ind til køkkenet og iagttog ham. Dens pupiller var smalle, dens ører strittede op i luften og halen, tyk og puffet, rykkede i nervøse hik fra side til side. Den kunne tydeligt mærke at noget var galt og sad, afventende en forklaring på, hvad alt det spektakel skulle til for. Harry satte kurs mod døren og opdagede først katten, da han var lige ved at træde på den med sin benprotese. Den veg forskrækket tilbage og så op på ham med ørene lagt bagud, langs dens hoved.

”Undskyld, mis.” Mumlede han og rakte en hånd ned til den. Den snusede til hans fingre og slikkede forsigtigt tippen af hans pegefinger.

”Tak for det, unge mand.” Normalt ville han have smilet til dyret, som om det forstod en sådan gestus, men lige nu var der lang vej til det nærmeste smil. Han haltede ud i entreen og trak sin jakke over skuldrene. Mens han gjorde det talte han til Snowball, der i virkeligheden var sort som natten, men opkaldt efter den heroiske gris i George Orwells ’Kammerat Napoleon’ og selvom hans ord var ment betryggende, gjorde hans tonefald katten aldeles rædselsslagen.

”Bare rolig, lille ven. Far skal bare lige ud og hente mor fra sygehuset, og så kommer vi hjem og giver dig noget at spise. Det varer nok ikke så længe, mor er bare…”

Bare hvad? Han var ude af stand til at fuldføre sætningen. Både fordi han indså at hans stemme kun gjorde katten mere nervøs og fordi han ikke præcis vidste hvad der var galt med Anni. For det første havde hun hverken været forslået eller møgbeskidt, da hun tog hjemmefra om morgenen og selvom han kun havde set hende tage afsted gennem søvnslørede øjne, var han ret sikker på at hun da ikke havde haft et gevær med i sin håndtaske. Så vidt han vidste brød Anni sig slet ikke om skydevåben. Ikke siden Irak i hvert fald. Han kiggede på sin kat en sidste gang, fremtvang et vagt smil til den og gik ud af hoveddøren.

De boede i en lejlighed på fjerde sal og selv om opgangen ganske vist var udstyret med en elevator, foretrak Harry altid trappen. Både fordi han synes tiden altid gik uendeligt langsomt i en elevator, men mest fordi en stædig del af ham insisterede på at bruge benene så meget som muligt. Både det, der var der og det, der ikke var. I månederne efter amputationen havde han haft meget svært ved at komme i gang med at bevæge sig. En deprimeret og pessimistisk personlighed havde overtalt hans hjerne til blot at acceptere en kørestol og alle de begrænsninger sådan en førte med sig. Det var lige indtil han mødte Anni, altså og Anni havde da også fået ham til at overgive sig til protesen efter nogen tid. Hun havde selv foretaget alle de nødvendige opmålinger og havde fået vidunderet tilsendt fra Japan. Hun havde sågar selv stået for operationen mellem hans centralnervecenter og den lille mikrochip, der styrede apparatet. Nu kunne han mere eller mindre bevæge sig frit – kun begrænset af ømheden, der hvor hans benstump og hans protese mødtes og så selvfølgelig monstrummets vægt – og ved hjælp af hydraulik og en masse andet avanceret tingel-tangel, behøvede han ikke engang så meget som en stok for at komme omkring. Han kunne faktisk løbe, hvis han ville, men han foretrak at lade være.

Den største fordel ved hans protese, som han i øjeblikket kunne komme i tanke om, var at den gjorde ham i stand til at køre bil. Han tog to trin ad gangen ned ad trapperne, nåede afsatsen ved tredje sal, hvor fru Nebalt havde plastret et stort skilt fast på døren STILLE TAK! Nogle gange brugte han fru Nebalt og hendes behov for stilhed som motivation for at få bevæget sine ben. Han plejede at banke voldsomt på døren og så skynde sig, så hurtigt han kunne, at komme op til deres egen lejlighed og ind ad døren, før hun åbnede. I dag bankede han ikke på. I dag var han på vej ned og i dag havde han overhovedet ikke brug for motivation. Udenfor var en let regn begyndt at prikke mod ruderne i opgangen og solens sidste lys var ved at blæse retræte.

Hvis De gør Anni fortræd, så slår jeg dem sgu ihjel!

Han spekulerede ikke over, hvad han ville gøre, hvis det var hende der endte med at gøre Dem fortræd.

4

Støv. Der var støv overalt. Og sand. Det allerførste hun registrerede, efter sit sammenstød med det hårde stengulv, var at hun at taget en ordentlig mundfuld sand indenbords. Hun hostede, spyttede, nyste, forsøgte at samle væske i sin mund at spytte med. Hendes øjne havde svært ved at glide tilbage i fokus. Sand og støv generede hendes slimhinder og selvom irriterede tårer løb aktivt fra hendes øjenkroge, følte hun stadig at hun havde fået asfalteret bagsiden af sine øjenlåg. Hendes første umiddelbare synsindtryk var, at hun var et mørkt sted.

Jeg må have fået et anfald af en slags. Noget der påvirker mit åndedræt og mit sansecenter. Den fornemmelse! Jeg har det som om jeg lige er blevet suget igennem en haveslange.

Hun rodede henover gulvet med hænderne, forsøgte at komme op på knæ. Gradvist begyndte hendes sanser at rapportere til hende. Først følesansen. Gulvet var ru, føltes som beton eller cement, dækket af noget blødt og grynet. Dernæst lugtesansen. Noget lugtede brændt. Svovl? Lugten af støv gjorde det svært at definere, men der var i hvert fald noget, der brændte. Der var også andre underliggende dufte. Råd, mug, indtørret fedt, der lugtede jordslået. Hendes øjne begyndte at skelne detaljer. Hun var kommet op på alle fire. Hendes hår var sat op i en hestehale og denne dinglede ned til højre for hendes hoved. Gulvet under hende var gråt, striber af bevægelse var synlige i det tynde lag sand, der dækkede det. Luften omkring hende hvirvlede med små cykloner af støv. Refleksioner af en meget lille eller måske endda døende ild, oplyste næsten rummet, men ikke helt. Hendes smagssans var ikke meget bevendt, for det eneste den registrerede, var den kvalmende, tørre smag af sand i hendes gummer og mellem hendes tænder. Hendes evne til at høre havde muligvis fungeret fra starten af, men det var først nu hun gav den opmærksomhed. Udover sine egne gispende og prustende og spyttende lyde, kunne hun høre vejrtrækning. Ikke hendes egen, men en andens. Nogen eller noget trak vejret sammen med hende derinde.

Hun kiggede op og i et øjeblik gled hendes øjne ud af fokus igen. Hun blinkede hektisk og rettede sig op så hun sad på sine knæ. Langsomt, men sikkert, kom en skikkelse til syne foran hende. Underbevidstheden gjorde hende fjernt opmærksom på, at hun ikke længere var på hospitalet. At dette sted var fremmed og ikke sikkert. Slet ikke sikkert. Skikkelsen stod på to ben, hvilket betød at det enten var et menneske eller en bjørn og umiddelbart kunne hun ikke se nogen logik i at formode en bjørn. Det blev også snart tydeligt, at der ikke kunne være tale om et dyr, da hun så at skikkelsen, hvad det så end var, pegede på hende med noget, der skinnede blankt i hænderne. Det skikkelsen holdt peget imod hende, havde en sølvfarvet spids, noget der lignede en vinge på hver side og et håndtag i enden. En hånd hvilede under bugen på genstanden og en anden hånd greb omkring håndtaget. Pegefingeren på den sidstnævnte hånd var placeret omkring… En aftrækker!

I en blanding af forvirring og chok fløj hun op at stå, hurtigt nok til at hun fik hovedpine og hvide prikker begyndte at danse for hendes øjne. Skikkelsen fulgte hende med våbnet. Vedkommende var også begyndt at blive tydelig i detaljer. Det var en mand. En stribe af lys faldt ned fra en trappe bag ham og oplyste den øverste halvdel af hans ansigt. Hun kunne se hans pjuskede hår stritte forvirret i alle mulige og umulige retninger. Hans øjne var klemt sammen til smalle fordybninger, hvorfra udspillede pupiller betragtede hende opmærksomt. Udover dimsen, som muligvis var en armbrøst, i hans hænder, rørte han sig overhovedet ikke. Hun holdt instinktivt hænderne op foran sig og åbnede munden for at tale. For at bede ham om ikke at skyde, for at trygle ham om at skåne hendes liv, for at få ham til at sige, hvad der foregik. Men hun kunne ikke sige noget. Hendes hals kvalte ordene, så det eneste hun kunne få frem var en forskræmt ’Nnnnnn’-lyd.

Hans øjne hvilede på hendes. Så flyttede han sit fokus og så på et eller andet på gulvet ved siden af hende og derefter fokuserede han på hende igen. Han iagttog hendes ansigt i et stykke tid og lod så sit blik glide op og ned af hende. Det man plejede at kalde ’elevatorblikket’. I hendes udsatte stilling følte hun sig nøgen og sårbar overfor ham. Hvis hun kunne tale, kunne hun muligvis få ham til at pege sin armbrøst (eller hvad det nu var) et andet sted hen, men fra hendes egne læber kunne hun kun høre den forbandede nynnende lyd, der nægtede at blive til et ord.

Hun var netop ved at have løsnet knuden på sin tunge, da den fremmede kom hende i forkøbet. Til at starte med var hun ikke klar over, hvad han helt præcis sagde og om det havde været et spørgsmål til hende eller om han havde talt til sig selv. Så sænkede han armbrøsten en smule, hun så genskæret fra en af de brændende svovlstikker, der lå spredt omkring dem glimte i spidsen på pilen, og han løftede sit ansigt højere op i striben af lys bag ham. Nu så hun både hans næse og mund og lagde mærke til et underligt sørgmodigt udtryk på hans ansigt. Så gentog han sig selv i et dybt og højlydt suk;” Jeg kommer for sent.”

Hans stemme virkede yngre end hans ansigt. Den var lys med tendens til at knække en lille smule over. Den mindede hende om Peter, patienten hun havde været ved at give et glas vand for et halvt minut siden, dengang han stadig havde haft kræfter nok til at tale. Hun forsøgte at tale igen og denne gange nåede hun at få ordene: ”Hvem er…?” frem, inden han lod sit våben falde tungt mod sit ene lår, dækkede sine øjne med sin venstre hånd og vendte ryggen til hende. Derefter gentog han sig selv, denne gang med en lettere grådkvalt stemme; ”Jeg kommer for sent!”

5

Det gjorde Harry også. Allerede inden han modtog opkaldet fra Annis kollega, var hans kone nået udenfor hjælps rækkevidde. Kvinden, der stod i Annis sted med en riffel og kaldte sig Nina mens hun holdt en dødeligt syg patient tilfangetagen, hverken ønskede eller behøvede Harrys hjælp. Endnu i hvert fald…

Lyde. Lys. Monitorer. Blinkende maskiner og apparater der sugede og pumpede, rene og blanke gulve, hvide og rene lagener, frisk luft. Nina følte sig syg. Væggene omkring hende syntes at snurre rundt og rundt og hvis hun forsøgte at fokusere på et bestemt punkt for længe ad gangen, føltes det som om hun selv snurrede med. Der var en mand i rummet med hende, men han var tilsyneladende døende og udgjorde ingen risiko for hende. En kvinde havde overrasket hende lige efter hendes ankomst, og havde hun ikke følt sig så svimmel, havde hun sikkert skudt hende. Hun var flygtet, skrigende og hylende og Nina havde efter bedste evne barrikaderet døren efter hende. Der havde været nogle minutter med kaos derefter og stemmer på den anden side af døren havde forlangt at få at vide, hvad der foregik derinde. Desorienteret havde hun råbt et eller andet efter dem – forskellige ansigter tittede forsigtigt frem i en lille wireindfattet rude midt i døren – men hvad hun præcis havde råbt, kunne hun ikke længere huske.

Jeg bliver nødt til at komme væk herfra! Komme ud i ødemarken, hvor jeg kan slippe fra Dem og skjule mig.

Hendes ben opførte sig underligt. Hun havde flere gange forsøgt at nå vinduerne i den modsatte ende af lokalet, men efter først at være snublet et par gange og til sidst at have landet på det hårde (men forbavsende rene) gulv, med panden først, havde hun krøllet sig sammen i en kugle for fodenden af sengen. En halv time var passeret, hvor hun havde haft sin riffel peget mod den lille rude i døren, forskellige stemmer var kommet og gået og hun følte at hun havde råbt sig selv til udmattelsens rand ad dem. En kraftig mandestemme, der havde præsenteret sig som ”Kriminalkommissær Andrews fra PFPD”, havde forsøgt sig med tre forskellige attituder for at få hende til at åbne døren. Nina havde ikke ladet sig imponere og hun havde ikke åbnet døren.

”Vi er her for at hjælpe Dem, Fru Browers! Luk os ind, så snakker vi stille og roligt om det!”

Andrews lød umiddelbart som en oprigtig mand (selvom et underligt ukendt instinkt modsagde dette), men hvor Nina kom fra, talte man sig ikke ud af sine problemer. Ikke særligt ofte i hvert fald. Hun havde naturligvis svaret ham så oprigtigt som hun turde og bedt ham rende og hoppe. Hun havde højlydt taget ladegreb på sin riffel i den efterfølgende stilhed.

”Fru Browers! Læg våbnet fra Dem! Jeg har tyve kampklædte SWAT-betjente herude og snigskytter udenfor vinduerne.. Hvis De prøver på noget dumt, så bliver jeg nødt til at gå mere aggressivt til værks, er De med?!”

Den del havde hun ikke svaret på. Fra sin plads foran sengen havde hun et fint udsyn gennem begge vinduerne i rummet og hun havde ikke set skyggen af en skarpskytte. Nina ville aldrig overse en skarpskytte. Bitter erfaring havde lært hende bedre. Desuden ville tyve kampklædte hvad-han-så-ellers-kaldte-dem have larmet som et maskingevær, hvis de skulle tage opstilling på den anden side af døren. Nina havde kun hørt tre personers fodtrin nærme sig og tre personer, kampklædte eller ej, ville hun godt kunne klare. Hvis altså hun kunne få væggene til at holde op med at snurre rundt selvfølgeligt.

”I er velkomne til at prøve!” Havde hun råbt tilbage til den nu tydeligvis uærlige Andrews og igen havde der fulgt en periode med tavshed.

Inden Andrews igen begyndte at råbe, havde hun præsteret at komme på benene. Hendes øjne var så småt ved at vænne sig til den kunstige belysning, hendes ører havde endnu ikke helt identificeret lyden af regn mod ruderne ud til gaden. Hun havde dog set det og hendes hjerte var sunket en smule i hendes bryst. Når regnen faldt, ville det være umuligt at bevæge sig udenfor, medmindre man kunne skaffe sig en af hendes egen verdens sjældne CBRN dragte (en skrigende gul heldragt, som ingen anede hvor kom fra eller hvordan man lavede) og hvor fanden skulle hun skaffe sådan en fra nu?!

Hendes svimmelhed var ikke forsvundet, men den var blevet mere overkommelig. Hendes knæ var løse og hendes tøj strammede omkring hende. Hun havde på det underbevidste plan fundet en forklaring på sit ubehag. Dette mystiske sted, med sin friske og klare luft, havde en anderledes temperatur og luftfugtighed end hun var vant til. Hun kunne trække vejret ubesværet, hendes hud sugede ivrigt fugten i luften til sig og hendes sol-opvarmede blod blev kølet drastisk ned. Det måtte være forklaringen. Det, og så var der et eller andet mere også. Noget der manglede. Men hvad? Andrews stemme kom igen med sit sidste forsøg på at få hende ud.

”Fru Browers…” Han lød tøvende, en smule… Bange?

”Anni? Er du der stadig?”

”Jeg hedder Nina!” Råbte hun tilbage til ham. Det var strengt talt ikke nødvendigt at råbe, høj tale var rigeligt til at kommunikere, men situationen syntes at forlange at hun råbte.

”Nina, det er rigtigt. Nina, vi har en herude, der gerne vil tale med dig. Hans navn er Harry. Siger det dig noget?”

Nina vendte navnet hurtigt i sit hoved og fandt ingen associationer. Den tavse og visne mand i sengen rullede med øjnene for at følge hende, mens hun langsomt nærmede sig døren. Gennem den lille, kvadratiske rude kunne hun se skygger af mennesker, der stod side om side udenfor. Den ene stod nærmest ruden og den anden stod foroverbøjet lige ved siden af. Hun kunne høre den nye fremmede hviske noget, men ikke hvad. Manden i sengen blinkede hektisk med øjnene mod hende.

Stakkels mand. Tænkte hun distræt. Han havde sikkert ikke ønsket sig at dø i selskab med mig. Se hvor han blinker… Måske er han i smerter.

”Bare rolig,” sagde hun lavmælt til ham. ”Jeg er snart ude herfra, så kan du få ro til din sidste stund. Jeg håber du kommer herfra med ære.” Han lukkede øjnene og åbnede dem ikke igen. Anni ville have vidst at dette signal betød ”NEJ, ikke i orden, det vil jeg ikke være med til, det må du ikke gøre”, men det anede Nina ikke.

”Nina?” spurgte Andrews, stadig forsigtigt.

”Jeg er her.” Svarede hun hurtigt. ”Jeg kender ikke nogen med det navn!”

Skyggen, der havde hvisket til den skygge, som hun formodede tilhørte Andrews, sukkede og bøjede nakken opgivende forover. Så hørte hun ruflende fodtrin, mens de to skygger byttede plads.

”Skat, det er Harry. Er du okay, Smukke?”

Hun svarede ham med tavshed.

Skat?

”Vil du ikke være sød at komme ud, Elskede? Jeg er sikker på at jeg kan hjælpe dig, med… Ja, hvad der nu end er sket.”

Elskede?

Der var noget mystisk i denne nye stemme. Noget hun ikke kunne genkende og ikke ubetinget brød sig om. Andrews havde virket troværdig, men ikke hundrede procent oprigtig. Denne Herit-person lød også troværdig og oprigtig, men også mere end det. Hvad? Bekymret? Nina havde ikke det rigtige ord for det, men der lå et eller andet under overfladen. Noget velment? Noget farligt? De to ting kunne tit have samme resultat.

Stol ikke på nogen!

”Anni? Er du der? Vil du ikke være sød at snakke med mig, Skat?”

”Jeg hedder ikke Anni, Herit...” Det var det første hun indtil nu havde sagt, uden at råbe gennem døren. Hvorfor vidste hun ikke.

”Harry… Jeg hedder Harry, An… Nina. Jeg vil gerne have lov til at se dig…”

Stilhed igen.

Kender jeg ham? Er han en af dem?

”Jeg stikker mit hoved frem i vinduet lige om lidt, Nina. Vær sød ikke at skyde mig.”

Hun kunne høre Andrews lidt længere borte, forskrækket og tilsyneladende en smule hidsig; ”DU GØR FANDEN, GØR DU!”

Men det gjorde han. Hans ansigt kom ganske rigtigt til syne og Nina sænkede instinktivt sin riffel en smule. Han var helt tydeligt bekymret. Hans mørkeblonde hår hang vådt og rodet ind til hans ansigt. Han var omkring tredive år, havde søvnige øjne og vage smilerynker. Hans mund var flankeret af begyndende skægstubbe. Nina havde på fornemmelsen, at den begyndende skægvækst var bevidst og ikke et resultat af en sjusket barbering. Hvor Nina kom fra, blev de fleste mænd nødt til at barbere sig jævnligt, for at kunne holde den intense varme ud. De eneste mænd, hun havde set med skæg før, havde enten været meget gamle eller Reapere eller ådselædere. Desuden havde mænd ikke helt så nemt ved at gro skæg – eller hår generelt for den sags skyld – der, hvor Nina kom fra. Det var ikke noget hun før havde spekuleret over, for sådan havde det altid været og man sætter sjældent spørgsmålstegn ved tingenes tilstand, før de ændrer sig. Han smilede forsigtigt til hende. En gestus hun havde svært ved at vide, hvordan hun skulle reagere på.

”Hej skat. Er du okay?”

Hans stemme var umådeligt blid. Det var en stemme, der sagde ’jeg er bekymret for dig’ og ’jeg har brug for dig’ på en og samme tid. Hun nikkede som svar og overvejede, forbløffet over tanken, at smile tilbage til ham.

”Hvad er der sket? Er du kommet noget til?”

Hun rystede på hovedet og denne gang fik hun placeret et skævt smil på sine læber. Et sted bag Harry mumlede Andrews ophidset, at nogen skulle ”få den idiot væk fra vinduet, før hun blæser knoppen af ham.”

”Du ser ikke for godt ud, A… Nina. Hvad er der sket med dig?”

Hun slog blikket væk fra ham. Denne mand udgjorde indtil videre ingen trussel imod hende – faktisk havde hun en ubegrundet fornemmelse af, at han var ganske harmløs – men hvert et ord han sagde, gjorde hende en smule utryg. Det var en dum ide, at stole på fremmede. Det var en indiskutabel sandhed i hendes verden. På den anden side, var hun jo havnet et sted, hvor der ikke var andet end fremmede omkring hende, så hvem skulle hun ellers stole på?

Ingen! Du skal ikke stole på nogen. Find en vej ud herfra på egen hånd og gem dig så i ødemarken. I hvert fald indtil du har fundet ud af hvor fanden du er havnet henne!

Og så, som en eftertanke mens hun lod riflen falde tungt ned langs sin side, drejede sig væk fra Harrys ansigt og betragtede bygningerne og regnen bag vinduerne, tænkte hun;

Hvor pokker er du henne, Nina? Er du virkeligt i Eden? Er dette paradiset? Hvad har du fået rodet dig ud i?

Hun havde kun fået drejet sig halvvejs tilbage mod døren, da Andrews besluttede sig for at slå til. Harrys ansigt blev hevet voldsomt væk fra vinduet i døren, han nåede at råbe en form for advarsel, men den blev druknet i to eller tre skrigende kvindestemmer. En cylindrisk genstand blev hamret mod ruden og på trods af de ruder-formede tråde i glasset, gik vinduet itu med et brag. En åbning, med form som en kats pupil og på størrelse med en knytnæve, bulede ind i værelset. Harry råbte stadig, kvinderne skreg og Nina fumlede efter geværet på hendes ryg. Hun havde ikke været forberedt. Harry havde distraheret hende, fået hende til at føle sig tryg, udenfor fare. Hun havde været uforsigtig.

Altid forsigtig! Altid være forsigtigt, for hel...!

En granat af en art blev skubbet igennem hullet i glasset. Den var hvid og aflang og da den ramte gulvet, begyndte den at rulle gennem glas og kobbertråde hen imod hende. Hun havde fået riflen om i hænderne, men havde ikke nået at løfte den til skulderen og nu frøs hun fast i sin bevægelse. Munden åbnedes i et forbavset O og så gik granaten af.

Lyden var så høj, at hun faktisk knap kunne høre den. Den eneste smerte hun mærkede, var fra hendes øjne, der blev komplet blændet af det mest hvide, det mest klare, det mest skarpe lys hun nogensinde havde set. På mindre end et sekund var hun både blind og døv. Hendes ører skreg med en hyletone -

Iiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiihhhhhhhhhhhhhhhhhhhhhhhhhh

- som sad der en miniature rundsav i hver øregang og var ved at overophede. Hun svingede riflen foran sig, så til alle sider, men alting var skrigende hvidt. Hun lukkede øjnene i, klemte øjenlågene hårdt sammen, men det hjalp ikke. Alt var hvidt. Hvidere end hvidt. Rummet lugtede af krudt, af røg og nu også af sved. Vibrationer i gulvet. Støvler mod gulvet. På vej imod hende. Men hvorfra? Hun holdt fingeren på aftrækkeren.

Jeg er blind! Nej! Åh nej nej nej, jeg er blind!

Hun svingede riflen fra side til side i en halvcirkel. Med et ryk blev den slået til den ene side og hun trykkede på aftrækkeren. Hun mærkede rekylet, men der var ingen lyd. Kun den forbandede højfrekvente, skrigende hyletone, som en hær af forrykte galninge, der alle skreg på én gang. En hånd lukkede sig om hendes hals, en anden om hendes overarm. Geværet forsvandt fra hendes fingre, hendes ben forsvandt under hende. Hun mærkede vægtløshed efterfulgt af et smæld i nakken, som om gulvet var sprunget op og havde slået hende i hovedet. Hun kunne mærke en eller andens varme ånde mod sit ansigt, kunne lugte sved og doven kaffe. Flere hænder. Der var hænder overalt! På hendes ben, hendes arme, omkring hendes hoved, på hendes mave, en på et af hendes bryster, en på hver side af hendes hofte. Hun sugede luft ind (fantastisk ren luft) og skreg af sine lungers fulde styrke. Ingen lyd. Vibrationerne var tydelige at mærke i hendes strube, hun kunne høre et fantomskrig i sit sind, men i hendes ører var der intet skrig. Ingenting. Kun hyletonen. Hun forsøgte at vride sin krop, forsøgte at dreje sit hoved, hun snappede med tænderne ad den tomme luft foran sig. En arm eller måske et ben, blev trykket henover hendes kraveben. Hænderne holdt fast i hende så hårdt, at det gjorde ondt og på en eller anden måde blev hun rullet om på maven. Hun slog hagen hårdt imod gulvet, så hendes kæbe begyndte at snurre en smule. Hendes arme blev vredet bagud, hendes hænder blev hevet om på hendes ryg. Noget koldt og hårdt rørte ved hendes håndled og hun mærkede et smæld, da noget blev sat fast omkring dem. Hun var fanget! Hun var fanget og der, hvor Nina kom fra betød det, at hun var dødsdømt.

Jeg skulle aldrig have stolet på ham! Jeg skulle aldrig have stolet på ham! Jeg skulle aldrig have…

6

…Stole på ham? Han virker ikke til at ville mig noget ondt, nærmere en smule bekymret. Han virker faktisk næsten som om, at han er bange for mig. Måske er han lettere retarderet?

Hans navn var Jonas. Han ville få temmeligt svært ved at forklare hende, hvad der var sket, havde han sagt og ville hun måske sætte sig ned og tale lidt med ham? Hun havde sat sig ned, men indtil videre havde han stået for al snakken. Han var en smule arabisk af udseende. Gyldenbrun i huden, med solbleget, pjusket hår. Muskuløs, men uden at være kæmpestor. Han så træt, forslået og en anelse underernæret ud. Hans stemme var ung, yngre end hans ansigt. Men hans øjne var gamle. Meget, meget gamle. Den slags øjne, man så unge mænd vende hjem fra en krig med. Den slags øjne, hun havde set overalt i Irak.

Han havde placeret sig selv på trappen, der så vidt hun kunne se var den eneste vej ud af rummet og han havde tændt en olielampe, som han havde stillet mellem sine ben som erstatning for de udbrændte (svovlstikker?) pinde, der lå kastet rundtomkring på gulvet. Siden han havde sænket sit våben, som Anni nu var sikker på var en armbrøst af en art, havde han ikke haft øjenkontakt med hende en eneste gang. Noget i hans holdning virkede som om, at han skammede sig en smule overfor hende. I stedet for at se på hende, var hans øjne fikseret på et underligt malplaceret hul i gulvet ved siden af hende. Hvor resten af rummet var støvet, fyldt med sand og hengemt i skygger, var hullet oplyst af et indbygget lysarmatur, polstret med rødt linned og fuldstændigt pletfrit. På væggen overfor hende blinkede en stribe af indbyggede diodelys, som et gammeldags modem, hvilket også virkede fremmed i det primitive lokale.

”Ved du hvor du er?” Startede han.

Han havde brugt en del tid på at rulle tobak ind i et stykke papir, som Anni ikke synes virkede særligt velegnet til at ryge af og han stillede spørgsmålet gennem sin første, tykke røgsky. Annis ubehag var blevet betydeligt mindre. Hun følte sig øm over det meste af kroppen, hendes øjne sved, luften føltes ubehagelig at indånde og hun var mat og træt, men lugten af Jonas’ cigaret fik gudskelov ikke kvalmen til at vende tilbage.

”Nej,” svarede hun kort med en usikker stemme, der lidt for tydeligt afslørede at hun ikke var helt tryg ved hverken ham eller selve situationen for den sags skyld. ”Jeg formoder, at jeg har været bevidstløs. Det sidste jeg kan huske er, at jeg var på hospitalet. Så fik jeg det… Underligt og så har du vel… bortført mig?”

Han løftede sine øjenbryn i et udtryk af overraskelse, men han så ikke op på hende. I stedet tog han endnu et drag af sin cigaret -

Det kan umuligt være særligt sundt at ryge det dér

- og rystede langsomt på hovedet. Hun rettede sig op ad muren bag hende og krydsede sine arme henover sine knæ. Så lod hun blikket falde mod hullet i gulvet og tilbage mod ham igen.

Det var da fantastisk som han glor på det hul! Hvad har han tænkt sig at…?

”Jeg vågnede midt i luften og ramte gulvet temmelig hårdt. Og så fik jeg øje på dig. Du stod og pegede på mig med… Den dér!” Hun nikkede mod våbnet ved hans side.

Han så ikke i retning af armbrøsten, men i stedet lukkede han øjnene og lod sin nakke rulle rundt i et par cirkler, mens hånden med cigaretten presset fast mellem to fingre masserede hans skuldre på skift. Dernæst lænede han sig til siden og støttede sig op mod muren med et suk.

”Jeg har ikke bortført dig…” Han tøvede, indåndede mere røg og fortsatte usikkert; ”Jeg kender en kvinde, hun hedder Nina og hun betyder hele verden for mig. Ser du, vi voksede på en måde op sammen og… Ja, i en periode var vi vel… Man kan nok kalde os ’mager’. Vi var et par.”

Nu mødte han endeligt hendes blik igen og på mindre end et sekund kunne hun se, hvordan hans øjne skiftede mellem genkendelse, glæde, overraskelse, skuffelse og til sidst sørgmodighed.

”Hun ligner dig til forveksling. Ja, på en måde er hun faktisk dig, tror jeg… Det er lidt svært at forklare…”

Anni rykkede uroligt på sig og brød forbindelsen mellem dem ved at se tilbage mod hullet i gulvet. Hun rystede på hovedet. Hendes hår havde været samlet i nakken med en elastik, men enkelte totter af hår var undsluppet sit fangeskab og disse svingede i takt med hendes hovedrysten.

”Hør. Du må have forvekslet mig med en anden. Jeg er ked af, at du ikke kan finde din veninde…” Han holdt en hånd op imod hende, for at stoppe hende.

”Nina havde hørt om en anordning, en maskine af en art, som kunne føre hende til det næste plan. Til den verden som vi kalder ’Eden’”

Anni så på ham igen. Hans øjne hvilede stadig på hende, afventende en reaktion.

”Som i haven? Som i paradisets have?”

”Er det det I kalder det? Vi har aldrig fået det beskrevet som en have, men som et sted med fred og ren luft og… Og…” Han knipsede med sin frie hånd ud for siden af sit hoved, som for at genkalde sig et glemt ord. ”…Og harmoni! Et sted hvor man ikke mangler mad, hvor solen ikke brænder og vandet ikke dræber. Et sted uden sand på jorden, uden sygdom, uden kannibalisme…”

Han tøvede, da han så hendes ansigt fortrække sig i en bange og forvirret mine. Så slukkede han sin cigaret under sin ene, møgbeskidte støvle og fremtvang et smil. Det virkede falskt.

”Vores ældre fortæller at sådan en verden findes, men at den er uden for vores rækkevidde, forstår du. De fortæller, at vi alle er dømt til at leve vores liv her, for at bøde for vores… Syner?”

”Synder?” Foreslog hun forsigtigt. Hun var begyndt at rejse sig. Hendes tanke, at hun muligvis kunne stole på den fremmede, var forsvundet som dug for solen. Måske var han ikke ligefrem farlig, men han var i hvert fald bindegal. Og bevæbnet!

”Synder, ja. De siger, at dette sted er en straf for et urent liv. De kalder det forskellige ting. Hades, helvede, hell og inferno for at nævne nogle få, men i daglig tale kalder vi det her sted for ’Ødemarken’. Fordi…” Han kastede en tommelfinger henover skulderen, opad trappen. ”Det er hvad der er derude… Ødemark.”

Anni trådte et skridt frem imod ham, en bevægelse der fik ham til at vige usikkert bagud, med knugede næver. Hendes vejrtrækning var blevet ujævn og hun kunne mærke blodet suse i sit ansigt.

”Hvad er det du siger? Er jeg kommet i helvede?”

Han rystede på hovedet og vinkede med en afvigende hånd foran sig. Han var selv kommet op at stå nu og armbrøsten hvilede igen i hans hænder, selvom den denne gang pegede mod gulvet ved siden af ham.

”Nej nej. Slet ikke. Når folk bliver ældre i den her verden, bliver de lidt… Mærkelige. Men Anni, var det ikke Anni du hed? Du er ikke i din egen verden længere… Jeg ved hvordan det lyder.”

”Det lyder som løgn, gør det!”

”Ja, men det er det ikke…”

Han nåede ikke at sige mere. Uden helt at vide, hvor hun fik modet fra (en ustyrlig trang til at komme væk denne galning, denne psykopat sikkert), gik hun direkte hen til ham og skubbede ham til siden. Han bragte ikke sin armbrøst op til affyring, men lod hende skubbe sig væk og trådte sågar selv yderligere et skridt bagud. Hun var netop ved at sætte sin fod på det tredje trin, da hun hørte ham bag sig.

”Hov! Pas på snubletrå…”

Noget skarpt fangede hendes fod midt i bevægelsen og hun nåede lige at bringe sine underarme op foran ansigtet inden hun ramte trinene. En skarp, varm smerte skød op gennem begge underarme og gnavede sig ind i hendes ene knæ. Hun åbnede munden i et tavst skrig og knugede øjnene så hårdt i, at det næsten gjorde ondt. Med et par gispende vejrtrækninger begyndte hun, nu for alvor i panik, at kravle på sine knæ og albuer op ad trinene. Hun kunne mærke gråden presse sig forræderisk på i hendes strube og hvorfor dog ikke? Hun var jo for helvede bange! Hun var bange og forvirret, hendes hals gjorde ondt, hun savnede sin mand og hun ville sgu bare ikke være her! Hvordan var det nu sangen lød? ’Det er min fødselsdag og jeg må tude hvis jeg vil’? Men det gjorde hun ikke. Et instinkt bød hende at lade være, fortalte hende på et primitivt plan, at det vigtigste var at komme væk, at komme i sikkerhed. Skulle hun græde, måtte det vente til senere. Alligevel fik hendes stikkende og varme underarme begge hendes øjne til at løbe i vand, og så snart hun nåede op for enden af trappen og stavrende kom op at stå, tørrede hun dem med begge sine håndflader. En stikkende fornemmelse, som sand eller støv under øjenlågene, fulgte og hendes øjne blev som resultat kun mere våde.

En åbning i muren blændede hende. Den var ikke mere end en meter høj, men rigeligt bred til godt at kunne være en dør. Hun bøjede sig forover og gik ned i knæ for at komme igennem den. Da hun placerede en hånd på ydersiden af muren for at trække sig ud, trak hun den hurtigt til sig igen. Betonen var kogende varm. I de få sekunder hun havde haft sin hånd ude i solen, havde det føltes som om hun havde stukket den i vand, der nærmede sig kogepunktet. Der måtte være mellem 40 og 50 grader derude. Hun hørte forsigtige fodtrin på trappen bag sig og glemte alt om varmen. Beslutsomt krabbede hun sig akavet gennem hullet og følelsen af verden udenfor, var som at blive slået i ansigtet med en våd pude. En meget, meget varm våd pude.

I et par sekunder kunne hun overhovedet ikke orientere sig. Bølger af varme rejste sig op i hovedhøjde fra sandet under hende og hele landskabet dansede en urytmisk mavedans. Solen syntes at skinne fra alle retninger, sandet virkede hvidt som sne og hun blev hurtigt klar over, at temperaturen i hendes gummisko steg, som var de blevet sat til at stege i en mikroovn. Atmosfæren var komplet stillestående, ikke en vind rørte sig.