Rama Rama Europa

Rama Rama Europa

Martin Wangsgaard Jürgensen

1. e-bogsudgave, 2020
ISBN | 978-87-7171-654-2

Redaktør | Espen Eik Rasmussen
Omslag | Ann Kirstine Brøgger Sørensen
Grafiker | Fanny Sørensen

Forlaget Kandor | www.kandor.dk

Alle rettigheder forbeholdes. Fotografisk, mekanisk eller anden gengivelse af denne bog eller dele heraf er kun tilladt med forfatterens skriftlige tilladelse ifølge gældende dansk lov om ophavsret.

Martin Wangsgaard Jürgensen

rama
rama

europa

Kandor

Dette er den sande forandring!:

at bruge det forlængst forladte

smagfuldt i nye tidsrum

– Michael Strunge, „Vort Rum“

1

Den gamle riffel balancerede klodset på hans knæ, og bladet hvilede på riflen. Dalmatineren studerede indgående billedet foran sig. Han havde set på det mange, mange gange efterhånden; i perioder flere gange dagligt. I den senere tid var det blevet sjældnere, men bladet lå altid i den inderste lomme i rygsækken, hvor vand og uheld ikke fik fat i det. Drengen og pigen på billedet smilede lykkeligt op imod deres skæggede far, mens de alle tre klappede løven og lammet, der lå foran dem. Billedet rørte ham hver gang. Han fik ikke tårer i øjnene længere, men på en god dag fik han en klump i halsen, som blev hængende i nogle minutter, før den fortog sig. Dit gamle, følsomme røvhul, tænkte han som regel og håbede, at der ikke var nogen, som så ham sidde med bladet. Han lovede sig derfor også at få det smidt væk snart, så han slap for at havne i en pinlig situation.

Dalmatineren lukkede bladet omhyggeligt og lod sine beskidte fingre glide kærligt over den lasede forside. Furer og revner løb gennem papiret og tegnede urolige årer på billedet af mænd og kvinder i alle farver, der gik over en græsmark frem imod et guddommeligt lys. Øverst stod der med knap læsbar skrift Vagttårnet. Når Dalmatineren så ordet, fyldte det ham med længsel. Den følelse var ikke blevet mindre i de seneste par måneder, og han håbede, at han en dag ville se det tårn, som de glade mennesker var på vej henimod. Men Dalmatineren vidste jo egentlig godt, at det var en stor, fed løgn, som hans sentimentale hjerte havde bundet ham på ærmet.

Han hævede blikket og spejdede ud over det morgenfriske landskab. Solen var kun lige stået op og sendte sine første, spæde stråler ned over den enorme dynge af affald, som havde været hans hjem i snart seks dage. Øverst i dyngen var der havnet en næsten ødelagt bil, og det var på taget af den, at han havde sin faste udkigsplads. Den var en form for tronstol for ham, og han kunne se sig langt omkring heroppefra. Bag affaldsdyngerne kunne Dalmatineren skimte røde klipper, der tegnede sig i horisonten som et spidst, knækket tandsæt. Klipperne hævede sig over et sønderbrudt landskab, som ingen rigtigt havde fundet noget nyttigt at bruge til. Ingen frelste landmænd eller nybyggere med ukueligt gåpåmod havde slået sig ned – ikke engang de sædvanlige, livsfarlige køtere, der ellers altid begyndte at rode i jorden, havde gidet besvære sig med denne afkrog. Derfor følte Dalmatineren sig også både fri og alene, men han var udmærket klar over, at der var øjne derude, et eller andet sted, som holdt øje med ham. Sådan var det altid, og han gjorde jo præcis det samme.

Det peb en smule, da han højlydt suttede på sine tænder. Han prøvede forsigtigt at fjerne nogle kødtrevler, der havde sat sig fast. Det gik ikke, og Dalmatineren fiskede derfor en tandstik frem fra sin højre brystlomme og stangede madresterne fri, mens han betragtede den svage røgsøjle ude i det fjerne. Det var den røg, som han havde ventet på. Den kom altid ved daggry og blev ved indtil kort før solnedgang; så stoppede den. Han vidste ikke, hvad de brændte derude på sletten, men det så fælt ud. Det var sikkert gamle bildæk eller noget i den stil. Gammelt lort, som han også selv ville brænde af, hvis han ikke havde bedre at give sig til.

Dalmatineren lagde riflen på bilens tag og strakte dovent sine nøgne fødder ud i det fri. Solens stråler varmede allerede. Det var på tide at træffe en beslutning. Han kunne ikke trække det meget længere, og hvis han ikke snart fik sin røv i omdrejninger, så ville andre træffe beslutningen for ham. Dalmatineren sendte en lille hvid kugle af spyt og kødtrevler ned over skraldedyngen.

„For fanden.“ Han sagde det højt og klukkede lidt samtidig, fordi han følte sig som en karikatur. „For fanden,“ gentog han, denne gang en smule mere lavmælt. Dalmatineren trak i sine hullede sokker, de slidte vandrestøvler, og så rejste han sig en smule besværet op. Ryggen værkede efterhånden om morgenen, selvom han ikke ville indrømme det over for sig selv. Det røg mere derude i horisonten nu; mere sort og mere giftigt. Bladet lå stadig på tasken, og han skulle netop til at pakke det ned, da han ombestemte sig og kylede det ind på førersædet af bilen, han sad på. Det var en lettelse at komme af med det, selvom han sikkert ville savne det, så snart han slog lejr igen.

Dalmatineren havde solen i ryggen, da han kravlede ned fra bilen og begyndte sin vandring gennem affaldsdyngerne til tonerne af fugleskrig, der mindede ham om morgentrafik og gamle dage.

„Man skal ikke se tilbage ind i solen.“

Han sagde ordene lavt, og de fyldte ham med vemod, fordi han nu for alvor var ved at indhente sig selv. Det havde været en lang rejse, og det var ikke let for ham at indrømme sine fejl. Han havde godt og grundigt klokket i det, men den slags var jo svært at forstå i situationen. Nu var han på vej for at gøre bod. Fremtid var der sikkert ikke meget af, men måske kunne han finde sig en lille smule fred i fortiden? Dalmatineren sendte endnu en tynd spytklat i retning af en stor, blå plastikdunk, der lå midt i den smalle passage, som han bevægede sig igennem.

Han forstod dybest set ikke, hvordan det var kommet så vidt. Han forstod ikke verden omkring sig, men han forstod endnu mindre sig selv. Der var ikke mange nulevende mennesker, der med sikkerhed kunne sige, at de kendte ham. Faktisk kunne Dalmatineren heller ikke, med hånden på hjertet, sige, at han kendte ret mange. Direkte adspurgt ville både de døde og levende sikkert kunne blive enige om én ting, nemlig at Dalmatineren var en stædig, uforsonlig rad. Nu var dagen så kommet, hvor Dalmatineren endelig skulle bede om tilgivelse og sige undskyld. „Ha!“ Han klappede hårdt hænderne mod hinanden og rystede på hovedet. Han var ikke andet end skind og ben, og selvom han ikke havde forandret sig meget i løbet af de sidste 20 år, så bemærkede Dalmatineren alligevel hele tiden nye furer i ansigtet. Små kløfter og rynker, der fortalte ham, at et hårdt liv var ved at æde sig ind på ham.

„Sidste udkald, kammerat. Men hva’ fanden, du fortryder jo alligevel ikke noget. Gør du?“ Han rystede benægtende på hovedet. „Nej, jeg gør ej,“ svarede han sig selv. Han fortrød intet. Han elskede det hele, elskede alle sine valg og ville gøre det hele igen, selv dem, han nu måtte bede om tilgivelse for, fordi han alligevel fortrød dem.

„Du er en gammel løgner!“

„I den grad,“ svarede han sig selv. „I den grad.

Når alt kom til alt, så kunne Dalmatineren ikke længere afgøre, om hans plan var en rejse frem mod noget eller en flugt tilbage. Dalmatineren havde livet igennem løjet og opdigtet så meget, at han knap selv vidste, hvor det ene begyndte, og det andet stoppede. „Og hvad har det så nyttet dig? Ikke ret meget.“ Sandheden havde han måske holdt fra døren, men den var alligevel aldrig helt forsvundet. I stedet havde den bosat sig i hans baghave, slået sin bivuak op derude mellem rododendronbuskene og holdt nu øje med hans gøren og laden med sine anklagende hundeøjne. „Idiot. Store, fede idiot.“ Dalmatineren var ikke klar over, hvem idioten var, men han talte så højt, at et gult firben forskræmt flygtede fra sin plads i solen.

Han forestillede tit sig selv drive på kosmiske vinde gennem uendeligheden. Sådan havde han tænkt det, siden han var barn, men det var nu alligevel, som om det endelige, han altid havde spejdet efter, langsomt begyndte at vise sig derude i horisonten. Alt går så hurtigt, når det kommer til stykket. Tiden lyner afsted, men til sidst, ved slutningen af det hele, hvor han nu befandt sig, var alt blevet langsomt og sneglede sig frem. Slow dance, kinddans, sådan slutter festen. Han slyngede sin riffel over skulderen og kravlede op på nogle udbrændte vaskemaskiner for at tage bestik af vejen forude. Det hele stank af problemer. Landskabet af skrald fortsatte et stykke endnu, men det var ved at åbne sig fladt foran ham. Ud over de kredsende fugle på himlen så Dalmatineren ikke nogen tegn på liv, og han kravlede derfor ned fra vaskemaskinerne igen og fortsatte videre.

Dalmatineren gik tavst i nogen tid, træt af den indre monolog, og gradvist begyndte affaldsdyngerne omkring ham at tabe højde og flade ud. De snævre passager, som han var vandret igennem, blev til en stubmark af rustent skrammel og emballage, som småbuske og græs var groet op igennem. Formiddagen var allerede fremskreden, og Dalmatineren mumlede for sig selv, at han måske snart skulle holde en pause. Han besluttede efter et øjebliks tøven at fortsætte et stykke endnu, for at se, om han ikke kunne komme helt fri af lossepladsen.

En halv time senere så Dalmatineren pigen. Han gik gennem et enormt felt af knust glas, der lå klirrende og funklende i græsset med små blodstænk fra de bare tæer, der igennem tiden havde skåret sig på spidserne. Han gik forsigtigt frem og så hende pludselig. Hun sad på en skæv, rød brandhane, der stak op igennem tæppet af glasskår, i skyggen af et lavt baobabtræ. Den varme vind blæste ind over glasmarken og fik hans gråsprængte hår til et falde ned i ansigtet. Bladene i træet brusede svagt, mens han stod stille og betragtede hende. Hun bevægede sig ikke, men holdt tydeligvis øje med ham, som om hun ventede på, at han skulle komme. Dalmatineren missede med øjnene og travede roligt hen til hende.

Pigen var måske 16-17 år, eller måske 100 år mere. Hvem kunne afgøre den slags længere? Hun sad i sandaler, slidte blå jeans samt en rød T-shirt med teksten „Coca-Cola Berlin“. I glasset for fødderne af hende lå en kraftig bambuskæp. Pigen fastholdt Dalmatinerens blik, mens han kom nærmere. Pandehåret skjulte noget af hendes brune øjne, men han fornemmede alligevel den ro, der udgik fra hende. Dalmatineren stoppede to meter fra pigen, der blev siddende på brandhanen. Ingen sagde noget i et godt stykke tid, hvor de kun hørte vindens brusen igennem træets grene. Så sukkede Dalmatineren træt, fordi det åbenbart var ham, der skulle åbne.

„Så valgte du endelig at vise dig?“

„Ja.“

Igen en længere pause. Pigen rystede let med hovedet, så hendes hestehale svang fra side til side.

„Jeg er på vej derover.“ Dalmatineren pegede i retning af den sorte røgsøjle ude i horisonten.

„Det tænkte jeg nok. Du har siddet og stirret i den retning i dagevis.“

Pigen stak en hånd i lommen og trak et lille gult plastiketui frem, som hun åbnede og tog en cigaret fra. Dalmatineren betragtede pakken grådigt. Hun rakte den frem mod ham, og han snuppede hurtigt en af hendes smøger. Hun tændte den for ham med en benzinlighter, og de røg begge i tavshed, mens de lyttede til fuglenes hæse skrig, der var blevet fjerne, fordi de holdt sig inde over skraldedyngerne.

„Hvorfor vil du til Nod?“ Hun betragtede ham med et skævt smil, som om hun ikke helt regnede ham for noget.

„Det er en længere historie.“

Hun trak på skuldrene.

„Du er godt klar over, at de ikke ligefrem elsker fremmede, ikke?“

„Det anede mig nok.“

„Men du er ligeglad?“

„Nej, men jeg har ikke noget valg.“ Dalmatineren knipsede den lille stump af filterløs cigaret ud over glasmarken og fulgte dens bane med øjnene. Hun betragtede også skoddet, der landede rygende mellem skårene.

„Jeg kan vise dig, hvordan du kommer ind i byen.“

„Kender du stedet?“

„Jeg har boet der, da jeg var lille, og kommer der stadig en gang imellem.“

Dalmatineren betragtede pigen og besluttede, at han lige så godt kunne følges med hende. Han var ikke bedre stillet uden hende.

„Hvad skal du have for det?“

„Ikke noget, men du kan jo fortælle mig, hvad du skal i Nod?“

Dalmatineren nikkede.

„OK.“

Pigen rejste sig fra brandhanen og samlede sin bambuskæp op.

„Skal vi gå med det samme?“ Hun skævede ud over sletten mod røgen.

„Der er ingen grund til at vente.“ Dalmatineren gjorde en elegant, fejende bevægelse.

„Ladies first.“

Pigen nejede kækt, og sammen gik de med klirrende fodtrin gennem glasmarken. Efterhånden som de kom frem, begyndte man at kunne ane noget sort under glasset, som snart viste sig at være de hullede rester af en asfalteret vej, der åbenlyst førte direkte mod Nod. Dalmatineren kunne dårligt tro, at det var den vej, som de skulle følge helt op til byen, men han ventede med at spørge. I stedet grublede han over, hvordan han bedst kunne indfri sit løfte til pigen, for han mærkede, at tanken om en mulighed for at fortælle sin historie til et levende menneske af kød og blod gav ham sommerfugle i maven.

„Jeg har mest talt med gespenster fra fortiden.“

„Sygt,“ kom det prompte fra hende, men hun gad ikke engang vende sig om mod ham. Dalmatineren følte sig dum. Hvorfor skulle hun også bekymre sig om hans problemer? Gamle fjols han rystede lidt på hovedet over sig selv og den imponerende mængde sentimentalitet, som efterhånden var ved at hobe sig op i ham.

„Hvor lang tid vil det tage os at komme helt op til byen?“

„Mindst nogle timer. Måske lidt mere. Vi er der nok omkring solnedgang.“

„Det giver os en del tid sammen.“

„Ja, så du kan bare begynde. Jeg er klar.“ Hun skævede til ham.

Han betragtede den hullede landevej og vejsiderne med de høje kaktusser. Det var svært at komme i gang, nu hvor han endelig skulle. Men pigen kom ham til undsætning. Hun pegede henkastet på riflen.

„Jeg skyder til måls efter dåser. Konserves. Jeg kan bedst li’ at skyde dåser med fersken. De store dåser med kæmpe, bløde ferskner, der er pumpet fuld af sukkerlage.“ Hun lo lidt, og han forstod, at det var en form for bekendelse af noget privat, som skulle gøre det lettere for ham at få munden på gled. Han bed ikke umiddelbart på.

„Ferskner? Jeg har aldrig været specielt begejstret for at skyde. For meget larm og kraft, selvom selve mekanikken i både geværer og pistoler er fascinerende at pille ved.“ Pigen førte et imaginært skydevåben ud mod vejsiden, affyrede et skud og viste med hænderne, hvordan frugtkød og lage sprøjtede ud til alle sider. Dalmatineren ignorerede eksplosionen og tænkte lidt på de mange rifler, som han i tidens løb havde repareret eller samlet. Mekanik mindede så befriende lidt om mennesker. Det var skrøbeligt og kunne blive slidt, men havde man de rigtige komponenter, kunne alt altid gøres så godt som nyt. Sådan var det ikke med mennesker. Tiden randt ud for dem, før man ventede det, og var de først blevet nedslidte, kunne de aldrig gøres så gode igen, som de havde været engang.

„Verden slider os op.“ Han var ikke klar over, at han havde sagt det højt, og pigen kiggede uforstående på ham, men hun nikkede alligevel for at give udtryk for sin enighed. De gik videre i tavshed. En stor grib cirklede højt over dem på den varme luft, og eftermiddagssolen bagte ubehageligt. Det ville blive en anstrengende dag, og Dalmatineren ærgrede sig et øjeblik over at have forladt sit bilvrag på skraldebunkens top. Han kunne let have tilbragt et par dage mere i vragets skygge.

„Er du snart klar?“

„Ja, jeg skal jo til det. Så hør godt efter.“ Dalmatineren rømmede sig.

2

Dalmatinerens historie:
I en sønderslået verden

Der var muligvis et liv og en verden før denne, men han havde ikke noget klart minde om dette. Han var født som voksen, fuldt udklækket med evner og viden, der ikke længere havde nogen mening. Når han tænkte tilbage mod begyndelsen, fortonede alt sig i en stadigt tættere dis. Sådan følte Dalmatineren det i hvert fald, selvom der alligevel var en hel sværm af minder i hans baghoved, som antydede en form for barndom og forhistorie. Tanken om en fortid, hvor verden var intakt, var måske derfor også bare en ønskedrøm, men ruinerne omkring Dalmatineren fortalte, at det hele ikke bare kunne være indbildning, men at han rent faktisk befandt sig i den skinbarlige virkelighed. På et eller andet tidspunkt i årenes løb var han da også holdt op med at stille spørgsmålstegn ved sin egen eksistens og konstaterede derfra hver morgen med lige stor overraskelse, nå, så jeg er her endnu. Alt dette ligger imidlertid før det, der skal fortælles om her. Længe før faktisk, for han havde tilbragt ganske mange år på landevejene og boet både ude ved kysten og højt oppe i bjergene. Han havde altid flyttet rundt som en anden nomade og set stort set alt, hvad der er værd at se, hvis han selv skulle sige det.

En ganske tidlig morgen først på efteråret gik Dalmatineren gennem de sortsvedne rester af en større by. Han havde været i byen i nogle dage og samlede forråd i ruinerne. De lokale lod ham være i fred, og den morgen søgte han også stille og roligt mellem murbrokkerne efter noget brugbart. Tågen rullede mellem de hærgede levn af huse og konstruktioner. Det var endnu ikke for alvor ved at blive koldt om natten, men morgenkulden kunne alligevel mærkes, og hans ånde stod omkring ham som hvide skyer. Du får snart brug for noget vintertøj, gamle dreng, tænkte han og læste navnet på en udbrændt café. Marcos, stod der på skiltet.

Alt var ganske stille, og tågen lagde en behagelig, vatagtig dæmper over ruinlandskabet. Han vendte sig og skulle til at krydse en åben plads, da han hørte fodtrin gennem tågen. Tunge fodtrin fra et sæt gevaldige støvler, der spadserede ubekymret afsted. Dalmatineren stod stille; han holdt vejret vagtsomt og nysgerrigt. Langsomt tonede silhuetten af en stor skikkelse frem i tågen. Den fremmede havde kurs direkte mod ham og gik med en munterhed, der fik Dalmatineren til at trække på smilebåndet. Den slags frejdighed var et sjældent syn på de her kanter. Manden, der nærmede sig, for det var tydeligvis en mand, var over to meter høj og korpulent. Som han kom til syne igennem tågen, tegnede hans lange militærfrakke, store støvler og kortklippede hår sig tydeligere og tydeligere. Snart stod han bare få meter fra Dalmatineren og stoppede op.

De to mænd så prøvende på hinanden. Dalmatineren bemærkede først nu, at manden gik og spiste. Han gnavede på en dampende varm barnehånd, der sikkert havde ligget og ristet i bålgløder for ikke ret lang tid siden. Den store mand førte hånden op til munden og bed en luns af det bløde håndkød, mens han fastholdt Dalmatinerens blik. Pludselig nikkede manden til hilsen, og Dalmatineren hilste tilbage med hånden hævet.

I gamle dage talte man om kærlighed ved første blik. Noget lignende findes ikke længere, men Dalmatineren og den fremmede oplevede noget næsten tilsvarende i dette øjeblik. En gnist sprang og tændte et begejstret bål. Et helt liv lynede i det øjeblik fra denne ene flækkede pandeskal til den anden. Alle ord var efterrationaliseringer, der halsede afsted efter erkendelsens slipstrøm. Alt, hvad der skete i de næste øjeblikke, var gentagelser af den ordløse genkendelse, som allerede havde fundet sted.