Geniet

Geniet

Mickey Spillane

Originalår: 1967

Oversat fra engelsk efter ”The Twisted Thing” af Henrik Holm

Copyright © 1967, Rights Limited. All rights reserved

Translation copyright © 1967, by Henrik Holm

Copyright © Forlaget Rosenkilde & Bahnhof, 2015

Omslagsdesign: Silvana Nikolic

Forlægger: Claus Lund Rosenkilde

1. RB-udgave, 1. ebogsugave

ISBN 978-87-7174-542-9

Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner

eller virksomheder, der har indgået en aftale med Copydan

Tekst & Node, og kun inden for de rammer, der er nævnt i aftalen.

Forlaget Rosenkilde & Bahnhof

www.rbforlag.dk

mickey spillane

Geniet

Oversat af
Henrik Holm

ROSENKILDE & BAHNHOF

Biografisk note

Mickey Spillane (1918-2006) hed i virkeligheden Frank Morrison Spillane. Han blev født i Brooklyn i New York i en irsk-skotsk familie og voksede op i gangsternes storhedstid. Byens råhed og mere lyssky kvarterer i disse år kom for altid til at præge hans skrivestil og hans litterære karakterer. Han startede sin karriere som tegneserieforfatter, bl.a. for Marvel, men kunne hurtigt leve af sit litterære forfatterskab. Spillane begyndte at skrive, allerede mens han gik i skole, og debuterede i 1947 – efter en pilotkarriere i the United States Army Air Forces under Anden Verdensskrig – med den første Mike Hammer-roman I, the Jury (dansk oversættelse 1959: Død over morderen).

Mest kendt blev Mickey Spillane for serien om den hårdkogte privatdetektiv Mike Hammer. Mike Hammer dannede decideret skole for krimi noir-romanens hovedperson og blev vel nok den mest ’hardboiled’ af alle macho-hovedpersoner i den amerikanske detektivroman. Flere af Spillanes romaner er blevet dramatiseret til både tv- og film-mediet. Ved læsning af Spillanes romaner, der ofte har et meget drejebogsagtigt præg over person- og scenebeskrivelser, fornægter hans øje for scenisk forløb, som han oprindelig tillærte sig gennem at arbejde med tegneseriemediet, sig ikke.

Mickey Spillane opnåede op igennem 1950’erne at blive en af USA’s og hele verdens allermest læste krimiforfattere. Hans position som ’King of Pulp’ blev reelt ubestridelig i tiden efter Anden Verdenskrig, og han har gennem årene på verdensplan solgt over 225 millioner bøger og er blevet oversat til et hav af sprog.

Skønt Spillane blev utrolig læst og meget elsket af krimi- og detektivfans verden over, måtte han naturligvis også lægge ryg til kritik – ikke mindst fra det litterære establishment, der ikke anså detektivromanen for at være litterær nok. Man så heller ikke med milde øjne på, i hvor høj grad hans romaner inkorporerede sex, vold og en social forråelse.

Således blev Spillane aldrig reelt accepteret i højlitterære kredse i sin levetid. Hertil havde han blot et skuldertræk og en – for ham ikke overraskende – replik tilovers: ”Nå ja, de dersens højpandede forfattere må jo nok bare komme over, at der bliver spist flere saltede peanuts, end der bliver spist kaviar.”

Selv om man jo nok både kan og må opfatte Spillanes figurtegning som stereotyper, havde han flair for den hurtige action-fortælling, og hans forfatterskab var ganske enkelt banebrydende for amerikansk kriminallitteratur. Spillanes prosa er ’lean, mean, and socially unacceptable’ – sparsom og autentisk barsk. Hermed skabte han et paradigmeskift i den amerikanske litteratur og i den amerikanske læsers forbrugsvaner.

Sammen med Dashiell Hammett og Raymond Chandler indtager Mickey Spillane sejrsskamlen blandt alle tiders noir-forfattere. Stadig i dag står de ubestridt, og Spillane & Hammer blev et makkerpar, der blev synonymt med en hel genre.

God læselyst!

KAPITEL 1

Den lille mands ansigt var en blodig masse. Det, der engang havde været øjenlåg, var to opsvulmede, blåsorte puder omkring de næsten udslukte pupiller, der i sanseløs rædsel var rettet mod Dilwick. Fra de sønderslåede læber sivede to tynde blodstriber fra mundvigene gennem skægstubbene ned over hagen og dryppede på den blodvædede skjorte.

Dilwick stod i kanten af den skærende hvide lyscirkel som et damoklessværd over den lille mands hoved. Han drev af sved, skjorten klistrede til hans fede krop, og flippen krøllede om hans tyrehals. Han trak læderhandsken fastere om den kraftige næve og slog igen. Hånden landede på den lille mands kæbe med en kvalmende, dump lyd. Stolen væltede, og hans hoved klaskede mod betongulvet som en moden melon. Dilwick stod med hænderne i siden og gloede på denne karikatur af et menneske.

– Tag ham ud og få ham på højkant, og kom så med ham igen. To strissere trådte frem og rejste stolen op. En af dem tog fat i den lille mands fødder og trak ham hen til døren.

Almægtige Gud, hvor jeg hadede de køtere. De skulle gå for at være mennesker, men lire af dem havde nu efter tur prøvet på at banke en tilståelse ud af en mand, der ikke havde noget som helst at tilstå. Og det havde jeg måttet overvære.

Det skulle jo nemlig være en advarsel til mig. Du skal passe på, betød det, hvis du tilbageholder oplysninger for Dilwick, kan du risikere at få skallen slået ind. Kig nu for eksempel på ham her, og spyt så ud med, hvad du ved, og så bare hold dig inden for rækkevidde, så Dilwick den Store altid kan få fat i dig, hvis han har brug for dig.

Jeg samlede en stor, fed spytklat i munden og sendte den hen så tæt ved hans fødder, som jeg kunne. Fedesvinet snurrede rundt og hans læber blottede tænderne i en snerren: – Er De forkølet, Hammer?

Jeg sad tilbagelænet i stolen. – De kan opfatte det, som De vil. Dilwick, sagde jeg i mit mest uforskammede tonefald. – Jeg sidder bare og funderer.

Han vrængede ondskabsfuldt. – Funderer ... De?

– Ja, jeg funderer bare over, hvordan De vil komme til at se ud dagen efter, at De har givet mig sådan en behandling.

De to pansere, der var ved at bære den lille mand ud, stod pludselig bomstille. Han, der var ved at vaske blodpletterne af stolen, stod stille med borsten i hånden og holdt vejret. Der var aldrig nogen før, der havde talt sådan til Dilwick. Ikke nogen, fra den førende politiker i staten til den hårdeste negl, der nogen sinde var kommet ud af spjældet. Der var ingen, der nogen sinde havde tiltalt ham sådan, for de vidste, at Dilwick ville rive dem i småstykker med sine bare næver, og at han oven i købet ville gøre det med glæde. Dilwick, den hårdeste og mest beskidte strisser, der nogen sine havde svinget sin knippel på gaden. Han var rå, brutal og uden hæmninger. Han ville hellere slå en mands ansigt til blods end spise sig mæt; det var alle klar over. Derfor var der aldrig nogen, der havde tiltalt ham på den måde, lindlagen jeg altså.

For jeg var selv ligesom han.

Dilwick snappede efter vejret og greb ud efter mig, men jeg gav ikke hans behårede lab en chance til at få fat i min skjorte, for jeg rejste mig i min fulde højde og grinede ham lige ind i fjæset. Dilwick var så stor, at han ikke var vant til at mode folk øje til øje, han kunne lide at se ned på dem, men det kom han ikke til her.

– Hvad fanden er det. De er ude på? snerrede han.

– Du kan jo bare komme frit frem, så skal du nok få det at se, sagde jeg.

Han trak skulderen bagud for at slå, og det ventede jeg ikke på. Jeg smadrede knæet op i skridtet på ham med et tordnende brag, og da han knækkede sammen, fangede jeg ham med knytnæven lige på trynen, så jeg mærkede tænderne give efter. Han var ved at blive blå i fjæset, da han ramte gulvet, og en af strisserne slap den lille mand og greb efter pistolen.

– Hold op med det, dit dumme svin, råbte jeg, – ellers skal jeg lånerne knalde din idiotiske hjerne ud af skallen på dig. Her har jeg skyderen. Han lod pistolen synke, og jeg vendte mig om og gik ud af rummet, uden at nogen af dem prøvede på at stoppe mig.

Da jeg var kommet ovenpå, skulle jeg passere overbetjenten, der sad bøjet over sine papirer. Så snart han fik øje på mig, var hans hånd på vej ned under skrivebordet. Til gengæld nærmede jeg hånden til armhulen med pistolhylsteret, så kunne han jo bare komme an. Han må åbenbart have haft kone og børn, for hånden kom op fra skrivebordet i en fart, så jeg kunne se den. Hans øjne lignede noget, jeg engang har set titte frem fra et rottehul, mens katten var i nærheden. Men alligevel var han så meget panser, at det skulle ud.

– Har Dilwick løsladt Dem? spurgte han.

Jeg rev det papir, hans sad med, ud af hånden på ham og kylede det hen ad gulvet, mens jeg prøvede på at få hold på mig selv. – Dilwick har aldeles ikke løsladt mig, sagde jeg. – Han er ved at brække indvoldene ud af sig selv nedenunder, ligesom De vil komme til det, hvis De bliver ved med at optræde, som De gør nu. Dilwick har ikke arresteret mig. Jeg skulle bare være med i cellen som tilskuer til et tredjegradsforhør, så jeg kunne se, hvor skrap han er. Det imponerede mig ikke særligt. Men prøv nu på at forstå, hvad jeg siger. Jeg er kommet her til Sidon på lovlig vis for at repræsentere en klient, som ved sin arrestation anvendte den opringning, han efter loven har krav på, til at sætte sig i forbindelse med mig. Jeg er ikke kommet her for at blive terroriseret af et ækelt svin, der er blevet sparket ud af politiet i New York, og som udelukkende ved hjælp af korruption er blevet betjent i dette provinshul, hvor han kan misbruge stillingen til sine forbryderiske forehavender.

Overbetjenten slikkede nervøst sine læber og skulle lige til at svare, men jeg afbrød ham. – I øvrigt så giver jeg Dem en time til at få Billy Parks ud herfra og sendt hjem igen. Hvis det ikke sker, sagde jeg ganske langsomt. – Er det min agt at ringe til statsadvokaten og lægge sagen i hans hænder, og derefter kommer jeg tilbage hertil igen og tværer Deres fordømte fjæs ud til det rene mos. Har De forstået? Ikke noget med habeas corpus og alt det der. Bare få ham væk herfra!

Han var ikke meget bevendt som strisser, for hans underlæbe skælvede af angst. Jeg skubbede hatten om bag i nakken og vadede ud af stationen. Jeg havde stillet vognen lige overfor, og jeg satte mig ind og vendte vognen. For helvede, hvor var jeg gal i skralden.

Billy Parks var en lille, rar, tidligere straffet mand, der nu af sit ærligste hjerte prøvede på at holde sig oven vande. Hjalp myndighederne ham med det? Gu’ gjorde de ej. Så snart der var begået en uopklaret forbrydelse, hentede de ham ind og behandlede ham som mistænkt, bare fordi han tidligere havde været på den. Han havde haft lejlighed til at studere fængselsvæsenet indefra i de tre år, han sad i Hudson, og han folie ikke den mindste trang til at fortsætte studierne, og slet ikke på den måde, hvor det måske ville tage livstid at afslutte dem. I al den tid, han havde været ansat som chauffør hos Rudolph York, havde jeg ikke hørt fra ham, for nu ... hvor Yorks lille geniale søn var blevet kidnappet.

Regnen var begyndt at stænke på førruden, da jeg drejede ind ad indkørslen. Forlygterne lyste fremefter på kørebanen, som jeg fulgte op til huset. Hvert eneste lys i hele ejendommen var tændt, som om beboerne var bange for mørke kroge, hvor ukendte rædsler kunne skjule sig.

Det var et stort velindrettet rigmandshus, men trods det imponerende ydre og smedejernsportene var det lykkedes nogen at snige sig ind, bemægtige sig barnet og bortfore det. Drengen var også et oplagt emne for en kidnapper. For din far betød han mere end blot en søn, han var også resultatet af et eksperiment, der havde stået på i fjorten år. Dette var altså, hvad han havde ud af at udvikle sin søn til et geni. Jeg skal garantere for, at han med glæde pungede ud med masser af sine millioner, bare for at vide ham rask og i god behold.

Hoveddøren blev åbnet af en af disse skræddersyede lakajer, der har det med at tælle til halvtreds, for de kommer til døren. Han gav mig el afmålt nik og tillod mig nådigst at komme ind ude fra regnen.

– Jeg er Mike Hammer, sagde jeg og gav ham mit kort. – Jeg vil gerne tale med Mr. York. Og helst lidt hurtigt, tilføjede jeg.

Lakajen så knapt nok på visitkortet. – Jeg beklager meget hr., men Mr. York er desværre optaget i øjeblikket.

Jeg stak en cigaret i munden, tændte den og sagde: – De kan sige til ham, at det drejer sig om hans søn, så tænker jeg, at han omgående holder op med at være optaget.

Han begyndte at stamme, så sank han en klump og viste mig vej til dagligstuen, og jeg fulgte efter ham derind.

Har De nogen sinde set en samling vilde katte, der bliver forstyrret midt under deres midnatskomsammen? De snurrer rundt om sig selv med rejste børster og glor fjendtligt med deres smalle øjne på den ubudne gæst, parat til at flå ham for at kunne fortsætte deres egne slagsmål. En samling anspændte, vagtsomme blikke, fyldt med frygt og had.

Sådan var den forsamling, jeg var dumpet ind i, dog med den undtagelse, at det i stedet for katte var mennesker. Nogle af dem sad ned, andre standsede deres regelmæssige vandring op og ned ad gulvet og blev stående, afventende. Et veritabelt tableau af had.

I et glimt talte jeg dem op for mig selv, der var lige et dusin, og vurderede dem som en samling ligrøvere af værste sort, hvis moralske habitus for længst var gået i forrådnelse.

Rudolph York sad sammensunken i en stol og stirrede tomt ind i den slukkede kamin. Fotografierne i bladene viste ham altid som en stor mand, men i aften så han lille og træt ud. Butleren gav ham mit visitkort, men han ikke så meget som så på det. – Der er en Mr. Hammer, hr.

Intet svar.

– Det er om den unge herre ... om Ruston, hr.

Nu kom der liv i Rudolph York. Han vendte hovedet med et ryk og så på mig med brændende øjne. Han rejste sig meget langsomt, og hans hænder skælvede. – Har De ham?

To unge lømler, der måske kunne have set meget godt ud, hvis det ikke var for den gustne natklubkulør og poserne under øjnene, rejste sig samtidig op fra en sofa. Den ene knyttede næverne, og den anden satte sit glas hårdt fra sig på sofabordet. Jeg behøvede ikke andet end at sende dem et blik over skulderen, så fik de travlt med at komme uden for rækkevidde.

Jeg vendte mig til Rudolph York igen. – Nej, jeg har ham ikke.

– Hvad er det så. De vil?

– Se på mit kort.

Han læste meget langsomt ”Mike Hammer, privatdetektiv”, så knugede han kortet sammen i hånden, hans ansigt fortrak sig uhyggeligt, og over hans sammenknebne læber kom der enkelte, kvalfulde, uforståelige ord, som var han bange for, at nogen skulle høre dem. Et blik fik lakajen til stilfærdigt at trække sig tilbage, så vendte han sig igen mod mig. – Hvordan har De fundet ud af dette her? spurgte han vredt.

Jeg brød mig ikke om ham. Så kunne han være nok så stor en videnskabsmand, han være ville, og nok så rig og mægtig. Jeg brod mig alligevel ikke om ham. Jeg blæste en røgsky hen i retning af, hvor han stod. – Det var ikke så svært. Jeg fik en telefonopringning.

Han blev ved med at stå og støde den knyttede hånd ind i håndfladen. – Jeg vil ikke have politiet blandet ind i dette her, hører De? Det er en ren privat affære.

– Slå nu koldt vand i blodet, doktor, jeg er ikke politiet. Men prøver De på at holde mig uden for sagen, ringer jeg til et af bladene, og så er det private ved den sag for alvor røget ad helvedetil.

– Hvem repræsenterer De? spurgte han koldt.

– Billy Parks. Deres chauffør.

– Ser man det.

– Jeg vil derfor gerne vide, hvorfor De kastede Deres mistanke på ham, dengang De opdagede, at drengen var væk. Jeg vil gerne vide, hvorfor De lader ham mishandle, uden at der så meget som er fremkommet en anmeldelse, og hvorfor det hele skal holdes hemmeligt? Nu vil jeg meget kraftigt råde Dem til at lukke munden op, og det så højt som muligt.

– El øjeblik, Mr. Hammer.

Hånden på min skulder drejede mig rundt, mens den anden hånd kom ude fra siden og smækkede mig over ansigtet. Knægten sagde: – Hvor tør De tale sådan til onkel?

Jeg tog mig lid til det, så knaldede jeg ham et baghåndsslag over kæften af al min kraft. Nu greb den anden fat i min jakke, men han fik el lynende hurtigt stød mellem ribbenene, der fik ham til at folde sig helt sammen. Derefter satte jeg min flade hånd i fjæset på ham og rejste ham op igen. Jeg skubbede ham lidt Ira mig og tog så fat i hans slips. Mens jeg åndede ham ind i ansigtet, drejede jeg slipset rundt, så halsen begyndte at blive blå, og derefter smækkede jeg ham en serie øretæver på hver side af det whiskysvampede ansigt, indtil jeg fik ondt i hånden. Da jeg slap ham, blev han liggende tudende på gulvet og skjulte ansigtet i hænderne.

Jeg henvendte mig til hele forsamlingen nu, snarere end til ham. – Hvis der er andre her, der har lignende ideer, så må han hellere sørge for at have noget andet i hånden end et whiskyglas.

York havde fulgt det hele. Han så gammel ud igen, der var ingen ild i hans øjne mere, og hans hånd famlede efter stolearmen. York havde det all andet end godt, men efter at jeg havde set Billy Parks, kunne jeg ikke have særlig ondt af ham.

Jeg kastede cigaretskoddet i kaminen og satte mig i en stol over for ham. Han behøvede ikke noget stikord. – Ruston var ikke i sin seng i morges. Han havde sovet der, men han lå der ikke mere. Vi ledte efter ham både i og uden for huset, men vi fandt intet spor af ham. Jeg må have været helt ude af mig selv. Det første, der slog ned i mig, var, at jeg jo havde en tidligere straffet person i mit brød. Jeg tilkaldte det lokale politi og fortalte, hvad der var sket. De tog Parks med sig. Jeg har senere fortrudt den udvikling, det tog.

– Det vil jeg tro, sagde jeg tort. – Hvor meget må De betale for at få sagen hemmeligholdt?

Han skælvede let. – Ikke noget, men jeg tilbød dem en dusør, hvis de fandt Ruston.

– Ja, det er nydeligt. Det var lige, hvad de havde brug for. Du godeste. De må jo have hjerne som en flue. Her spærrede han øjnene op. – Den samling lokale klovner er overhovedet ikke betjente. Selvfølgelig går de da med til at holde sagen hemmelig. Hvem ville ikke det? De kunne jo risikere at skulle dele den dusør. De har udsat, med andre, hvis det kom ud.

Jeg følte del, som slog jeg ham midt i ansigtet. Det havde været dumt af ham at kaste Billy for ulvene. Med tre domme på bagen var der ikke store chancer for, at han skulle vove at begå et sådant lovbrud. Han ville være den tørste, der blev mistænkt, som det jo også havde vist sig.

Sveden drev af York. Han begravede ansigtet i hænderne og svajede frem og tilbage med en sagte jamren. Endelig stoppede han og så op på mig. – Hvad skal jeg gøre, Mr. Hammer? Hvad kan der gøres?

Jeg rystede på hovedet.

– Men der må gøres noget. Ruston skal findes. Efter alle disse år ... jeg kan ikke lade det komme ud ... han er sådan en overfølsom dreng ... jeg ... jeg er bange.

– Min opgave er blot at repræsentere Billy Parks, Mr. York. Han ringede til mig, fordi han var i knibe, og fordi jeg er hans ven. Det, jeg vil bede Dem om, er at give ham hans job tilbage. Enten ansætter De ham igen, eller også snakker jeg med aviserne.

– All right ... det spiller jo faktisk ingen rolle. Hans hoved sank ned igen. Jeg tog min hat på og rejste mig. Så sagde han: – Med hensyn til Dem, så er De jo ikke politiet, som De selv siger, Mr.