BENT WINTHER OG PETER BURHØI

METTE F.

Berlingske

Forord

Mette Frederiksen blev født den 19. november 1977 i Aalborg og voksede op i et klassisk arbejderkvarter som fjerdegenerations socialdemokrat. Som barn var hun hurtig i replikken og stålsat på sine holdninger. Men når børnehavepædagoger for sjov sagde til hende, at hun da en dag ville blive statsminister, så fniste hun bare. Når andre senere i livet sagde det samme, forklarede hun, at hun ikke havde en køreplan, der havde formandsposten hos Socialdemokraterne eller statsministerposten som endestation. Det handlede om politik, ikke om poster.

Mette Frederiksen blev i juni 2015 den yngste formand for Socialdemokraterne nogensinde, og statistisk set er der stor sandsynlighed for, at hun bliver statsminister i Danmark: Blot to socialdemokratiske formænd, Svend Auken og Mogens Lykketoft, har ikke indtaget landets mest magtfulde post i nyere tid.

Men hvem er hun? Hvad har præget hende? Hvad vil hun med Socialdemokratiet – og med Danmark? De spørgsmål forsøger vi at besvare i denne bog, som er det første samlede portræt af Mette Frederiksen.

Bogen tager læseren med på en fysisk såvel som holdningsmæssig rejse. Fra barndommens arbejderhjem i 1980’ernes sydøstlige Aalborg, over ungdommens sort-hvide idealisme og til Christiansborg, hvor Mette Frederiksen langsomt, men sikkert har ændret holdninger på afgørende politiske områder.

Derfor er det også politiske holdninger, de følgende sider handler om. Magtkampe og personlige relationer er selvfølgelig en del af det politiske liv og er da også beskrevet her, men vi mener, at alle bringer noget videre med sig fra barndommen og ungdommen, som man ikke slipper undervejs – uanset hvor mange spindoktorer, man omgiver sig med.

Skildringen af Mette Frederiksens politiske liv rejser især to spørgsmål.

Giver det mening i 2016 at tale om noget, der er “ægte socialdemokratisk”? Kan det ideologiske tankegods fra forrige århundrede, som nogle mener udgør en urkraft i det gamle arbejderparti, bruges til noget i dag? Eller er det blot nostalgi, der kan fremkaldes til tonerne af “Når jeg ser et rødt flag smælde”, eller når den tidligere formand og statsminister Anker Jørgensen bisættes i Grundtvigs Kirke på en solskinsdag i april?

Mette Frederiksen mener det første. I dag er partihistorien med i alt, hvad hun foretager sig; hun kalder sig selv for en “ideologisk socialdemokrat”. Hendes projekt går ud på at gøre Socialdemokratiet stort igen og føre partiet tilbage til dets rødder. Job og arbejdsvilkår for almindelige lønmodtagere går forud for miljøafgifter og hippieagtige ideer fra venstrefløjen. Men hvordan er man ideologisk socialdemokrat i en tid med folkevandringer, flygtningestrømme, udflytning af arbejdspladser, globalisering og vandrende arbejdstagere?

Det andet spørgsmål, bogen rejser, omhandler den holdningsmæssige ekspresrejse, Mette Frederiksen har foretaget. Der er næppe i dag en partileder i Folketinget, som har skiftet politiske standpunkter som hun. Uanset om det handler om udlændingepolitikken, de åbne grænser, EU, ligestilling, spindoktorer, retspolitik, købesex eller hjælpen til de svageste ledige, så står Mette Frederiksen i dag et helt andet sted, end hun gjorde for bare ti år siden.

Men hvordan kan man ændre holdning så markant over så få år?

Mette Frederiksen erkender, at hun er blevet klogere med årene, og som både beskæftigelsesminister og justitsminister har hun også haft rig mulighed for at blive det. Hvad enten hun er blevet konfronteret med ledighedsstatistikker eller terror, har det forplantet sig til hendes ideer og holdninger. Som formand har hun besluttet at flytte sit parti tilbage på en mere klassisk socialdemokratisk kurs. Partiet skal i sync med danskerne, siger hun. Det er både et holdningsmæssigt skifte, men også et strategisk mål på vejen mod magten.

I dag fremstår Mette Frederiksen som den stærkeste partiformand, Socialdemokraterne har haft i årtier. Der er stor opbakning i partiet, og hendes lederskab er uantastet. Og den samling, hun har formået at skabe om sin person, betyder, at hun i dag har et stort manøvrerum og en meget lang snor hos partifællerne.

Indtil videre har hun brugt styrken til at flytte Socialdemokraterne et stykke til højre i værdipolitikken. Målet er at koble den klassiske socialdemokratiske ideologi på en moderne tids udfordringer.

Risikoen for Mette Frederiksen er, at hendes mange tilhængere vil blive skuffede, når det måske en dag går op for dem, at hun ikke er meget anderledes end de andre. Kanterne er ved at blive slebet af, og magtens centrifuge har det med at forme toppolitikere i en ganske bestemt retning.

Da vi begyndte på dette portræt for halvandet år siden, blev vi fortalt, at Mette Frederiksen havde svært ved at holde lange møder. Det blev modbevist – Mette Frederiksen har stillet sig til rådighed i femten timer i alt for at svare på vores spørgsmål. Hun har ikke på noget tidspunkt forsøgt at lægge sten i vejen for projektet, men har alene ønsket citater til gennemlæsning efterfølgende. Dette har vi naturligvis accepteret.

Vi har desuden haft mulighed for selv at være til stede ved helt afgørende begivenheder i de seneste år – Anker Jørgensens begravelse og valgaftenen 2015 for at nævne nogle få. Portrættet bygger desuden på samtaler med en omfattende række kilder tæt på Mette Frederiksen, hvor nogle vil fremgå med citat, mens andre er brugt af os til at tegne billedet af Mette Frederiksen. Det sidste har fordele og ulemper, men vi ville ikke kunne skrive et fyldestgørende portræt uden at tale med politiske kilder, der ikke ønsker deres navn frem.

Vi skylder først og fremmest Mette Frederiksen tak for at deltage aktivt i bogen. Derudover en tak til vores redaktør, Anne Mette Palm, samt Kasper Krogh, indlandsredaktør på Berlingske, for sparring. Tak til Berlingske for at give os mulighed for at gennemføre dette projekt. Og til sidst en tak til vores kære familier, der har måttet trækkes med, at vi længe har haft et tidskrævende sideprojekt ved siden af vores almindelige arbejde.

Vi har bestræbt os på at tegne et detaljeret og mangfoldigt billede af Mette Frederiksen – hvad der har dannet hende som person, politiker og leder, og hvad hun står for. De forløb, vi beskriver detaljeret, er valgt, fordi vi mener, de har haft afgørende betydning for hendes liv og politiske karriere. Vi har udeladt meget, ligesom vi helt bevidst kun sporadisk berører Mette Frederiksens private liv som voksen. Andre ville måske have taget andet med. Men dette er vores portræt af Mette Frederiksen.

September 2016, København

Peter Burhøi og Bent Winther

Anker Jørgensens bisættelse lørdag d. 2. april 2016 i Grundtvigs Kirke i København. (Nils Meilvang/Scanpix)

PROLOG

Arven fra Anker

Mette Frederiksen var nervøs. Det er hun ellers sjældent, men talen, hun skulle holde ved kisten i kirken senere på dagen, var noget helt særligt for hende. Anker Jørgensen, den tidligere statsminister og det socialdemokratiske ikon, var død. Nu skulle han bisættes, og talen skulle sidde lige i skabet. Der ville altid komme en kongrestale mere eller en ny tale ved åbningsdebatten, men ikke en bisættelse af Anker Jørgensen. Det var en historisk begivenhed, og trods omstændighederne var det også en stor mulighed for partiet og hende selv som ny formand. Så Mette Frederiksen var stille og koncentreret, da hun denne formiddag sammen med sin kæreste, Bo, langsomt spadserede op til Grundtvigs Kirke i det nordvestlige København.

Hun havde taget tilløb til talen i nogle dage, tænkt over den og formuleret den inde i sit hoved, så hun kunne skrive den i et stræk i sit sommerhus på Møn. Og der var stort set ikke blevet ændret et komma i den efterfølgende. Normalt lod hun vigtige taler cirkulere mellem rådgivere og taleskrivere i flere dage, før hun besluttede sig for den endelige ordlyd, men ikke denne gang. Talen skrev sig selv; den var hendes.

Synet af den store kirke, fanerne, blomsterne og menneskene var på en gang overvældende og bevægende – og en klar påmindelse om den arv, Mette Frederiksen var sat til at forvalte, og den historie, hun nu skulle være med til at skrive. Hun havde været formand for det gamle arbejderparti i knap ni måneder, og om lidt skulle hun som en af de sidste tale direkte til en af partiets største kæmper og tilmed på direkte, landsdækkende tv. Det kunne godt være, at andre partier i dag forsøgte at ligne Socialdemokratiet, men det var dem, der havde historien. Den kunne ingen tage fra dem. Derfor var man heller ikke i partitoppen i tvivl om, at det skulle være stort, og det sidste farvel til Anker var planlagt derefter. Det var helt ubetalelig reklame for partiet, som nogle lidt kynisk bemærkede.

En lang allé, hvor fagforeningernes gamle røde faner med få meters afstand smældede i den kolde aprilvind, gav sug i maverne på de socialdemokrater i alle aldre, der kom til kirken med den blå himmel i baggrunden. Arbejderbevægelsens bedrifter og kampe fra dengang, Danmark var et helt andet, var på denne dag mere levende, end de havde været i mange år. Arven og pligten til at føre kampen videre lå der i kisten pyntet med tusindvis af blomster, og den blev sunget, talt, messet og ikke mindst følt på denne dag. Mette Frederiksen, som var født ind i bevægelsen og havde fået den ind under huden fra barnsben, kendte følelsen. Røde flag, kammeraternes klap på skulderen, de barkede næver, sammenholdet og de røde roser. For Mette Frederiksen var begivenheden og oplevelsen af alle de gamle kæmper samlet i kirken også et budskab om, at man i partiet passer på hinanden, selv efter døden. Engang var arbejderbevægelsen en livsform fra vugge til grav; noget hang stadig ved.

Kirken blev langsomt fyldt. De kom alle sammen. Unge og gamle. Nogle mere grå og sammensunkne, end man var vant til at se dem, andre syge og dårligt gående. Hver især fortalte de en bid af historien om en bevægelse og et parti, som har sat sit store præg på Danmark i et århundrede. Men der kom også andre end koryfæerne og de kendte partifæller. Psykisk syge, chilenske flygtninge, hjemløse, naboer fra Anker Jørgensens hjem i Sydhavnen og folk fra Christiania var mødt op.

For Mette Frederiksen, som nu sad ved hans kiste og ventede, var det et rørende øjeblik. Orglet spillede, og hun kunne iagttage en forsamling, som nok var kommet for at sige et sidste farvel til Anker, men som også havde øjnene rettet mod hende, deres nye formand. Hun var fuldt bevidst om, at hun indtil videre kun var blevet skånet for kritik og modstand, fordi de alle sammen havde så store forventninger til, at netop hun kunne favne historien og videreføre arven.

Når hun som beskæftigelsesminister kunne slippe levende fra den tidligere regerings upopulære velfærdsreformer, droppe løfter og forslag om ligestilling mellem mænd og kvinder og forsvare den kortere dagpengeperiode måned efter måned uden knive i ryggen – når det ikke var hende, der blev buhet og piftet ad på arbejdernes internationale kampdag den 1. maj, men Helle Thorning-Schmidt, og når hun som justitsminister og ny formand kunne gennemføre det, som er kaldt den største højredrejning af udlændingepolitikken i partiets historie, med kun nogle få mislyde, ja, så var det, fordi græsrødderne, partiets rygrad og de fleste af dem, der nu sad i kirken, troede på hende. Trods alt. Mette Frederiksen var blevet båret ind i formandsstolen efter, at partiet havde tabt regeringsmagten et lille år forinden – uden skyggen af en modkandidat eller en fløj, der ønskede nogen anden end hende. Måske kunne hun blive en ny tids Anker?

Da Anker Jørgensen døde, flød medierne over med halvfjerdsernostalgi og lovprisning af den forældreløse dreng, der blev statsminister, af den uhøjtidelige statsmand med det store udsyn, som insisterede på at leve et beskedent liv med sin kone “Ingse” på Borgbjergsvej i Sydhavnen. Han var en ægte socialdemokrat eller måske ligefrem den sidste socialdemokrat. Anker Jørgensen var indbegrebet af den socialdemokratiske ånd, fællesskabet, solidariteten, omsorgen, velfærdssamfundet, kampen mod uretfærdighed, udnyttelse og ulighed.

Et kig ud over de forsamlede i den propfyldte kirke gav et billede af magten i Socialdemokratiet gennem fire årtier – og et billede af magten i Danmark, hvilket ofte havde været sammenfaldende. Hos Mette Frederiksen var det et manifest udtryk for, hvad hun stod på skuldrene af. På rækker ved siden af kisten sad Poul Nyrup Rasmussen, som havde taget den unge Mette Frederiksen ind i sin kampagne for et ja til euroen, allerede før hun var valgt til Folketinget. Mogens Lykketoft sad der, hendes mentor og forbillede, som kraftigt havde anbefalet hende at stille op til kampvalg mod Frank Jensen om formandsposten som 27-årig. Også Frank Jensen var der, Københavns overborgmester, som blev så skuffet over, at Mette Frederiksen ikke ville støtte ham som ny formand i 2005, at de to aldrig fik noget nært forhold. Og Nicolai Wammen, som gerne selv ville have været formand, sad der sammen med Henrik Sass Larsen, som i begyndelsen ikke havde meget fidus til den “frelste” unge DSU’er fra Aalborg med de alt for røde meninger, men som senere allierede sig med hende og banede vejen for, at hun kunne blive partiets formand, og han selv kunne fastholde sin position som magtfuld kongemager i partiet. Ritt Bjerregaard var der, som Mette Frederiksen støttede, da hun dannede Den Røde Skole, selv om det ikke kunne tolkes som andet end et utidigt oprør mod Helle Thorning-Schmidts lederskab. Og Helle Thorning-Schmidt, som Mette Frederiksen først i valgkampen i 2015 havde fået et godt og konstruktivt forhold til, og som hun stadig i dag er overbevist om, ikke ønskede at se hende som formand for partiet.

Forsamlingen af aktive og pensionerede socialdemokrater ledte tankerne hen på et magtfuldt parti, men også på slagne soldater fra en blodig socialdemokratisk borgerkrig. Under en midlertidig våbenhvile var de forsamlet her i Grundtvigskirken denne lørdag i april for at tage afsked med ham, de alle sammen kunne enes om, var en ægte socialdemokrat. Rækken af tidligere ministre talte Birte Weiss, Bjørn Westh, Helle Degn, Jens Kampmann, Jytte Andersen, Jytte Hilden, Karl Hjortnæs, Kjeld Olesen, Ole Espersen, Ole Stavad, Pia Gjellerup, Poul Nielson, Thorkild Simonsen og Tove Lindbo Larsen.

Talerne begyndte. Den tidligere biskop og socialdemokrat Kjeld Holm citerede en af Anker Jørgensens yndlingsdigtere, norske Arnulf Øverland, som selv voksede op under fattige kår i Bergen: “Noget er større end dig. Der er bjerge med sne, der er dyrere ting end dit liv. Du skal kæmpe for det. Men du skal ikke trampe på den, som er sunket i knæ.”

Anker Jørgensens yngste søn, Lars Kvist Jørgensen, holdt en bevægende tale om udsynet til de fremmede, og Kjeld Olesen, som var udenrigsminister i Anker Jørgensens tid, sagde: “Anker havde en drøm om et solidarisk samfund med varme og trivsel. Måske er længslen efter Anker også en længsel efter at kunne genkende ham i den politik, der føres i dag.”

I nekrologer var Anker Jørgensen blevet fremstillet som den sidste sande socialdemokrat. Politikens chefredaktør, Bo Lidegaard, kaldte ham således for “den sidste store arbejderleder” og sluttede sin nekrolog med ordene: “Vi kommer til at savne Anker. Ikke som et pejlemærke i forhold til alt det, der nu sker. Men som den sidste rod tilbage til det, vi var engang.” Og i Information skrev journalist Lasse Ellegaard under overskriften “Working Class Hero”, at Anker Jørgensen blev den sidste socialdemokratiske statsminister “med indbygget socialt kompas”. Han lagde “den sidste sten” på det velfærdshus, Thorvald Stauning rejste. “Han var (…) den sidste arbejder på sit partis højeste post. Og man kan vel sige den sidste arbejderhelt,” skrev Ellegaard.

Efter Kjeld Olesen, var det Mette Frederiksens tur.

Hun havde i månederne efter formandsskiftet i sommeren 2015 arbejdet på den strategi, der skulle få Socialdemokraterne tilbage til regeringsmagten efter næste valg. Hun ville først samle partiet. Hun ville lade partiet gå på to ben: social retfærdighed og økonomisk ansvarlighed. Det skulle gennemsyre alt, hvad de foretog sig. Hun ville vinde retten til at forsvare de svage i samfundet tilbage fra Dansk Folkeparti. Og så ville hun koble den stramme udlændingepolitik med den socialdemokratiske ideologi. Der var helt stille i kirken. Hun tog en dyb indånding og forsøgte at styre pulsen.

“Du var Danmark, når Danmark er bedst. Du ville noget så enkelt og dog noget så svært som at skabe et stærkt fællesskab, hvor vi passer på hinanden. Du vidste, at vi ikke bliver stærkere af at løbe fra hinanden,” sagde hun og fortsatte:

“Det var, som om du altid kiggede dig over skulderen for at sikre, at alle var med. Du fik danskernes kærlighed til gengæld, og du har den stadig.”

“Anker sagde solidaritet uden at ryste på hånden. Og det er der også brug for nu i en tid, hvor forskellene bliver større, hvor det overfladiske får lov til at erstatte dybden, og det ligegyldige får mere plads end det, der egentlig betyder noget, og i en tid hvor konflikter og ufred igen får lov til at sætte dagsordenen, har vi brug for at holde fast i det Danmark, som Anker var med til at udvikle, forandre og fastholde.”

Mette Frederiksen gjorde bisættelsen til en hyldest til Socialdemokratiet og dets rødder. Hun ville understrege, at Socialdemokratiet fortsat er en af de bærende søjler i det danske samfund. Og hun brugte dagen til at fortælle en anden historie om Anker Jørgensen end den ikke altid lige positive, som står i mange historiebøger, især de økonomiske. Hun ville vise, at med hende som formand bliver man ikke glemt, at også hun kigger sig over skulderen og sikrer, at alle er med. Og mange tog budskabet til sig. De efterfølgende dage fik partiet over tusind nye medlemmer.

Mette Frederiksen var ankommet hånd i hånd med sin kæreste, filmfotografen Bo Tengberg, til kirken. Efter bisættelsen skiltes de to med et kys; hun skulle videre med bus til gravøl og flere taler og sange på spillestedet Vega på Vesterbro i København. De to havde været sammen i halvandet år, og det var første gang, Mette Frederiksens kæreste var med til et stort officielt arrangement.

Det var ikke tilfældigt, at kæresten var med.

“Der er nogle situationer, hvor mit formandskab træder mere i karakter end i andre. Og så ville jeg gerne have ham med den dag, fordi jeg syntes, at det var en stor opgave. På mange måder minder vi meget om hinanden ved, at vi er mere optagede af indhold end form. Han er ret uimponeret og også et ret privat menneske. Vi kommer nok ikke til at se ham mere, end hvad der er foreneligt med det, han selv står for,” fortæller hun i dag.

Socialdemokraternes nye formand kender sine styrker og sine svagheder. Hun ved godt, at en af hendes svagheder netop er det repræsentative. Hun går ikke meget op i formalia, etikette og bal på de bonede gulve, ligesom hun i sit væsen er et privat menneske, der ikke ønsker at åbne døren til hjemmet for et tv-hold. Hun vil hellere tale om politik og koncentrere sig om det, som det handler om. Men en statsminister skal også være en i særklasse offentlig person og kunne repræsentere Kongeriget med alt, hvad det indebærer af stive normer og skåltaler. Hun er begyndt at øve sig.

Blandt tilhørerne i kirken talte man om, at det var godt, at Anker Jørgensen døde, efter at Mette Frederiksen var blevet formand og ikke under Helle Thorning-Schmidt. Kun hun kunne tale om de røde værdier, så det lød ægte og dybtfølt.

“Det er i virkeligheden mange år siden, det gik op for hende, hvad det er for en arv, hun nu var sat til at løfte. Og derfor kunne hun holde den rigtige tale. Også den tale hun tror på, og som er hendes oprigtige mening. Der var meget stor tilfredshed med, at det var Mette Frederiksen, der holdt den. At det var hende, som var formand, mens Anker døde,” fortæller Mogens Lykketoft.

Da Mette Frederiksen blev født i 1977, var Anker Jørgensen statsminister i Danmark, men hun var for lille til at huske ham. Siden har hun besøgt ham flere gange – senest på plejehjemmet i Valby et halvt års tid før hans død. Det var Poul Nyrup Rasmussen og Svend Auken, der fyldte i hendes barndomshjem i Aalborg. Hos familien Frederiksen var man socialdemokrat – og Gud nåde og trøste dem, der ikke var.

Mette Frederiksen trækker selv i dag uden tøven en lige linje fra sin opvækst, til den politiker hun er i dag.

“Jeg tror på, at barndommen er noget af det allermest determinerende for alt, hvad vi gør i resten af vores liv. De fleste af de ting, vi slås med som voksne, trækker stort set altid spor tilbage fra barndommen.”

Mette Frederiksen med sin farfar, Svend Erik Frederiksen. (Privatfoto)

KAPITEL 1

Aalborg SØ, 1978

Nu skulle det være.

Familieforøgelsen betød, at lejligheden på Peter Freuchens Vej 30 i det sydøstlige Aalborg var blevet for lille, og det fik Anette og Flemming Frederiksen til at drømme ikke bare om flere kvadratmeter, men også om et vindue med udsigt. Med sønnen Per på fem og deres nyfødte datter, Mette, skulle udsigten fra det gule etagebyggeri midt Grønlandskvarteret i Aalborg SØ skiftes ud med frisk luft og flere værelser under tag. Året var 1978.

I et hus i Vester Hassing, en lille søvnig landsby nord for Limfjorden, gik deres drøm i opfyldelse. Det troede de i hvert fald, men efter tre måneder kedede de sig ulideligt. Flemming kedede sig i bilen til og fra Aalborg Stiftstidende, hvor han arbejdede som typograf, og Anette, der gik hjemme med Per og Mette, kedede sig om muligt endnu mere.

Efter et års tid pakkede de derfor flyttebilen igen og drog tilbage til Grønlandskvarteret, hvor de kom fra. Her fandt de en rød murermestervilla på Mylius Erichsens Vej 25, et stenkast med en stærk arm fra blokkene på Peter Freuchens Vej. 230 kvadratmeter domineret af en flot gammel trappe af træ i entreen og det store spisekøkken. Gennem vinduet i køkkenet var der udsigt til en stor flisebelagt gård med stakit omkring.

Arbejderblod i årerne

Stuen blev heldigvis hurtigt fyldt med mennesker igen og kedsomheden fortrængt. Især Mette Frederiksens farfar, som kom til at spille en stor rolle for hende i hendes opvækst, var fast inventar. I Mette Frederiksens familie var man socialdemokrater – før hende havde de været det i tre generationer, og det begyndte med hendes oldefar, Jens Martinus Frederiksen. Han blev født i 1885, året før partiet kom i Folketinget første gang, og voksede op i den lille by Læsten, som man dengang rejste forbi ad vejen fra Viborg til Randers uden at bemærke. Det gør man stadig.

Jens Martinus fandt arbejde i tekstilindustrien, hvor han hurtigt som midtpunkt for kammeraterne på fabrikken blev deres tillidsmand. Det var nye tider, industrialiseringen tog fart, og Danmark oplevede i årene omkring århundredskiftet de mest omfattende arbejdskampe nogensinde. Den mest afgørende konflikt mellem arbejdere og arbejdsgivere varede fra maj til september 1899, undervejs lockoutede arbejdsgiverne halvdelen af de danske arbejdere. Med Septemberforliget af 5. september 1899 accepterede arbejdsgiverne arbejdernes ret til at organisere sig – og omvendt: Arbejderne accepterede arbejdsgivernes ret til at lede og fordele arbejdet. Men selv om tråden til den danske model nu var trukket, og fagforeninger på papiret var lovlige, var de langtfra populære hos arbejdsgiverne på de danske virksomheder. De faglige kampe fortsatte i årene efter, og det fik Jens Martinus Frederiksen at føle på egen krop.

På Randers Rebslageri, hvor Jens Martinus var tillidsmand og arbejdede som væver, krævede han at se fagforeningsbogen, når en ny arbejder søgte job. For når nu fagforeninger var lovlige, ja, så skulle man også være medlem. Men hans konfrontatoriske stil blev også enden på hans virke i Randers. I 1906 opfordrede han til strejke på rebslageriet med krav om mere i lønningsposen; i stedet fik han en tur i kachotten. Da politiet endelig lod ham gå, stod hans kolleger parat og klappede ad ham, men arbejdsgiveren var mindre begejstret for at se ham igen:

“I andre kan godt komme i gang igen, ind med jer, men du, Jens Martinus, kommer aldrig mere ind her,” lød beskeden.

Med de ord vidste Jens Martinus, at hans tid som arbejder i Randers var forbi. Han pakkede sine sager og rejste længere op i Jylland. Få år senere, i 1910, giftede han sig med Anna Dorthea Petra Jensen. Sammen fik de ti børn. Ved den store folketælling i 1930 noteredes husfader ud for ham og husmoder ved hende. Jens Martinus Frederiksen noterede også, at han nu arbejdede på klædefabrikken Kjersmølle, og at de boede i Norgesgade i Aalborg. Her stod Svend Erik, som skulle blive Mette Frederiksens farfar, og hans fire brødre omkring bordet, når faderen diskuterede politik og irettesatte besøgende, der ikke gjorde nok for Partiet.

“Hvorfor var du ikke til 1. maj?” spurgte han anklagende gæster i huset.

“Jeg var ude og grave have!”

“Hvad var du?” svarede Jens Martinus anklagende.

Når Jens Martinus Frederiksen gik for langt i sin iver og krav om solidaritet, greb hans hustru, der selv var politisk aktiv i Husligt Arbejder Forbund, ind.

“Så er det nok!” sagde hun og slog i bordet.

Jens Martinus og Anna indpodede arbejderbevægelsens historie i deres børn og levede efter arbejderklassens stolte traditioner. Svend Erik, Mette Frederiksens farfar, blev derfor taget ud af skolen i syvende klasse, selv om hans hoved var til at læse videre. Karakterbogen indeholdt kun et enkelt mg, ellers var der ug for resten.

“Han skal ud og arbejde som de andre,” slog Jens Martinus fast.

Svend Erik fandt arbejde som chauffør, først på Aalborg Andelsmejeri, senere på Ama Nova som ischauffør, hvor han blev tillidsmand som sin far. Men det betød ikke, at der altid var enighed om det politiske i hjemmet. Da Svend Erik under besættelsen mødte sin kommende hustru, var hun med ham hjemme på besøg hos familien.

“Jeg vil ikke hjem til din familie igen, Svend. I skændtes fra I kom, til I gik,” sagde Maja Nikoline på vejen hjem.

Efter krigen flyttede Svend Erik Frederiksen og Maja Nikoline som mange andre danskere fra midtbyen ud til forstæderne. De bosatte sig i Grønlandskvarteret, hvor en helt ny bydel piblede op af jorden. Her fik de børn, som de også opdragede på samme måde som Svend Erik Frederiksen var blevet det.

Hans børn skulle naturligvis også være faglærte arbejdere. Da en af sønnerne forsøgte at bryde rækkerne, blev han kaldt ind på geled. Han ville være pædagog, men den gik ikke i den stolte arbejderfamilie.

“Du skal være faglært,” lød det fra Svend Erik Frederiksen.

Svend Erik fortsatte sin karriere som portør på Aalborg Sygehus Nord, hvor de unge knægte døbte ham “fryseren”. I 1969 blev han valgt ind i amtsrådet i Nordjylland, hvor han indledte en lang politisk karriere som indflydelsesrigt socialdemokratisk medlem.

Socialdemokratiske brydninger

Da Mette Frederiksens forældre flyttede tilbage til Grønlandskvarteret, blev hjemmet samlingspunkt for familien; ikke mindst hendes farfar kom ofte forbi. Alt hos familien Frederiksen handlede om politik og fagligt arbejde, og i stuen hørte den lille pige de politiske diskussioner brage løs.

Hendes far, Flemming Frederiksen, er udlært håndsætter, fra dengang aviserne blev sat med bogstaver af bly. I 1973 blev han ansat som maskinsætter på Aalborg Stiftstidende, hvor han senere blev fællestillidsmand, som det nærmest var kutyme i familien.

“Vi går i garderoben igen,” hørte Mette Frederiksen sin far sige igen og igen, men hun undrede sig ofte og forstod ikke de første år, at det var slang for at nedlægge arbejdet. Hvad pokker skulle de der? tænkte hun for sig selv.

Aften efter aften blev stuen fyldt med kolleger og partimedlemmer, der diskuterede løn, ny teknik og arbejdstider på farens arbejdsplads. Typograferne havde levet godt og trygt i mange år, men langsomt blev de overflødiggjort af ny teknologi. Mette Frederiksen kunne allerede som lille fornemme, når stemningen ikke var god, når en god kollega havde mistet jobbet.

I nogle faglige kredse blev socialdemokraten Flemming Frederiksen betragtet som højreorienteret. Som socialdemokrat kæmpede han ikke blot mod de borgerlige, men også og måske især mod venstrefløjens mange fraktioner af kommunister, leninister, maoister og stalinister. I mødelokalerne på Stiften mødte han kolleger i den faglige klub, der var direkte modstandere af det kapitalistiske system, ja, som ligefrem ville afskaffe den arbejdsplads, der sikrede dem noget at stå op til og mad på bordet. Flemming forstod dem aldrig. Man skulle jo have et arbejde; det er vigtigt at arbejde, fortalte han sine børn.

“Vi vandt, vi gav os ikke,” hørte han tillidsmænd juble.

“Men jeres arbejdsplads lukkede,” svarede han tørt.

Mette Frederiksen så aldrig sin far melde sig syg fra arbejde eller hørte ham ømme sig over at betale for meget i skat. Ingen stillede spørgsmål ved, at man skulle have et arbejde som ung og naturligvis tjene sine egne penge. Da hun blev ældre, oplevede hun sin familie sætte det der med at udfylde sin plads meget højt – ret og pligt, det mente man alvorligt. Det var sådan, man var socialdemokrat i Mette Frederiksens barndomshjem. Det handlede om at styre kapitalen, ikke afskaffe den. Men de bredeste skuldre skulle stadig bære mest; her var Flemming Frederiksen kompromisløs.

“Lønmodtagerne betaler gildet i Danmark. Derfor skal lønmodtagerne også bestemme,” kunne Mette Frederiksen høre sin far sige.

I 1970’erne og 80’erne voksede en ny fløj frem i partiet, som var meget præget af ungdomsoprøret. Svend Auken, Ritt Bjerregaard, Helle Degn, Karl Hjortnæs og andre, som var blevet valgt ind i Folketinget for Socialdemokratiet i 1971, udgjorde en generation, der tænkte anderledes og havde længere uddannelser. For dem var de nye dagsordner om miljø, ligestilling, børneopdragelse, fredsbevægelse, seksuel frigørelse og meget andet mindst lige så vigtige som arbejdsmarkedspolitik og jobskabelse.

Svend Auken var visionær, mente Mette Frederiksens forældre, men de gik aldrig med i demonstrationer om “nej til atomkraft” og den slags. Det var ikke der, deres politiske engagement lå. Og det internationale fyldte også ganske lidt. Velfærd og arbejdspladser var i fokus i familien Frederiksens socialdemokrati, hvor solidaritet ikke var et abstrakt begreb.

Også Mette Frederiksens mors familie var med i diskussionerne, når de deltog i familiens søndagsfrokost i Flemming og Anettes have. De var ikke aktive i partiet, men dog socialdemokrater. Hendes morfar, Bent Larsen, var slidt ned efter 50 år som bager og konditor. Rundt om bordet sad ikke en eneste med papirer fra universitetet. Mette Frederiksen oplevede aldrig sine forældre blive ufrivilligt arbejdsløse, men så, hvordan arbejdsløshed og sociale problemer ramte andre familiemedlemmer længere ude meget hårdt.

Argumentationens kunst

En eftermiddag i 1983 fik familien Frederiksen fint besøg fra partiet. Mette Frederiksen var fem år gammel, og den borgerlige Poul Schlüter havde overtaget regeringen. Den på det tidspunkt tidligere minister for skatter og afgifter i Anker Jørgensens regering, Mogens Lykketoft, rejste landet rundt for at samle ny inspiration – han skulle besøge partifællerne, arbejdere, rigtige arbejdere, og lagde vejen forbi familien Frederiksen.

Lykketoft havde ellers ikke den højeste stjerne i det sydøstlige Aalborg, intellektuel og akademisk som han var. Kaj Poulsen, kredsens mangeårige folketingsmedlem, kunne ikke døje manden med fipskægget og hans belærende facon. Man måtte kunne kalde en spade for en spade.

Mette Frederiksen vidste, at hendes far skulle hente en fin mand fra partiet ved flyveren i Nørresundby. Da de kom tilbage, og han trådte ind i hjemmet, bød de ham til bords og talte om politik, men også om maden.

“Jeg vil gerne have gryderne ind på bordet,” sagde Mogens Lykketoft.

“Min kone er død, og når jeg spiser, er det ofte på restauration. Når jeg spiser hos en partikammerat, er det almindelig god dansk mad.”

Lykketoft nød maden og fortalte imens om sine to døtre. Mette kiggede op fra sin tallerken:

“Hvorfor har du sådan et skæg, som min far har?”

“Nja,” sagde Lykketoft. “Det har jeg haft, mange år før din far fik det.”

“Det har du ikke,” sagde den femårige pige:

“For min far har altid haft det.”

Når Mette Frederiksen lyttede til sin familie, lærte hun, at man skulle sige, hvad man stod for, højt og tydeligt. At man ikke skulle være bange for det – at ingen skulle være i tvivl om, hvad man mente. Det var højt og larmende, og dem, der råbte højest, fik som regel ordet. Det handlede ikke om at have ret, men om at få ret.

Allerede i børnehaven sagde pædagoger til den stærkt argumenterende pige på fire-fem år.:

“Du ender med at blive statsminister.”

Hun grinede bare, men Mette Frederiksen havde lært at turde sige sin mening i en tidlig alder. I begyndelsen af 1980’erne arbejdede Flemming Frederiksen om natten, mens Anette passede børn i dagpleje om dagen. Når han kom hjem om morgenen, blev han ofte mødt af sin morgenfriske datter, der stod på trappen over ham.

“Jeg har fem spørgsmål,” sagde hun.

“Jeg skal lige have overtøjet af og hilse på mor, en kop kaffe og en smøg, og så kan vi diskutere,” svarede han sin datter.

“Ja, ja,” sagde hun og stillede sig op over for sin far ude ved bordet og kiggede ham lige ind i ansigtet.

“Du skal lige skrive under her,” sagde hun.

“Det kommer an på, hvad det er.”

“Du skal skrive under på, at du går imod alle dyreforsøg. Du skal skrive under på, at man ikke må bruge dyr til forsøg.”

Flemming vidste naturligvis, hvor han stod i den sag:

“Det er jeg ikke enig med dig i. Så skal man dele det op i to. Hvis det handler om læbestifter og øjenskygge, er jeg enig, der behøver man ikke bruge dyr. Men når man på sygehuset bliver helbredt, fordi man har brugt dyr til forsøg med medicin, så går jeg ind for det.”

“Okay,” svarede hun og ændrede holdning. Hendes forældre oplevede det ofte – at deres datter var direkte og reagerede instinktivt, når noget var uretfærdigt, men at hun også lyttede og var villig til at skifte standpunkt.

Det betød dog ikke, at hun føjede sig. Når humøret var i bund, bandede hun løs og skældte ud. Når hun blev sur, stormede hun fornærmet ud af køkkenet, tog fat i døren til entreen og tyrede den i med stor kraft, men luften tog pusten ud af den lette dør og den lille pige, så døren stoppede, før den ramte karmen. Forældrene grinede af det – der var følelser i fuldt flor, men hun var ikke noget skrøbeligt barn; hun havde bare temperament. Temperamentet kunne dog også blive for meget – det var ikke så få bandeord, Anette og Flemming måtte lægge ører til, når Mette havde venner på besøg. En gang, hvor det blev for meget, måtte de smide dem alle sammen ud af haven, hvorefter de kunne høre deres datter stå og bande og svovle på den anden side af hækken. Sgu, fanden og satan.

“Dine argumenter er så gode, at du ikke behøver at bande for at få folk til at forstå dem,” sagde farfaren pædagogisk til Mette Frederiksen mange år senere, da hun rejste mod København for at blive rigtig politiker.

Siden har andre forsøgt, men Mette Frederiksen bander stadig en hel del, især når hun bliver ophidset og vred. Det er svært at lægge fra sig. Det er kultur, mener hendes far, bandeord er kultur med tryk på.

Grønlandskvarteret

Grønlandskvarteret, hvor Mette Frederiksen boede i sin barndom, voksede frem små fire kilometer fra Aalborg centrum. Blokkene, villaerne og højhuset på torvet blev bygget fra 1950’erne og frem, da arbejderne fik mulighed for at flytte ud af byen med de små lejligheder med petroleumsovn og lokum i gården. Kvarteret er centreret omkring Grønlands Torv med Hans Egedes Kirke; gaderne har navne som Umanakvej og Thulevej.

Det var fra begyndelsen et blandet kvarter. Der gik ikke mange dage, før postkontorets ny filial på torvet blev plyndret for feriemærker, frimærker og kontanter. “Skønt der er glas fra gulv til loft og pladsen foran er oplyst, er tyvene ikke set,” som der stod i Aalborg Stiftstidende. Nej, dér sladrede man ikke om hinanden. I 1977, da Mette Frederiksen kom til verden, kastede en kvinde sit fire måneder gamle barn ud fra højhuset, men modet svigtede, da hun selv skulle springe efter. Men ellers var kvarteret et godt eksempel på det nye bydanmark. Et blandet kvarter mellem det mere rå Aalborg Ø, de velstillede med „nye penge” i Gug og dem med de „gamle penge” i Hasseris.

Mette Frederiksen gik tit rundt i kvarteret og holdt af de skæve typer på Grønlands Torv ved det høje hus. Smølfen, som tog svampe; Flemming, der aldrig gik i bad og kørte gratis med bussen, fordi chaufførerne ikke nænnede at køre forbi ham ved busstoppestedet.

På Frydendal skole, der lå nogle få hundrede meter nede ad vejen fra barndomshjemmet, oplevede lærerne en flittig og samvittighedsfuld pige, som ofte var stille i timerne på grund af en talefejl. Hun havde svært ved at udtale bestemte konsonanter og gik derfor til og fra talepædagogen på skolen. Hun kunne i øvrigt heller ikke sætte et komma rigtigt og lærte det aldrig.

Om aftenen var hun sammen med skoleveninden Maiken. Maikens familie var helt anderledes; de var de unormale, kvarterets afvigere. De drak skummetmælk og spiste squash, og hendes far vaskede tøj. Og de spiste grøntsagerne rå. Mette tænkte, at det var dybt mærkeligt. Hos hende diskuterede faren med kollegerne og familien, mens moren serverede kartofler med brun sovs.

Maikens familie stemte SF, og i begge hjem spillede pligt en stor rolle. En dag piftede de to piger en stribe cykler på deres skole. De var brødebetyngede og plaget af sort samvittighed. Maikens mor tænkte, at de var frygteligt modne af deres alder, når deres „drengestreg” kunne påvirke dem så meget.

De to veninder kæmpede for de svage, når de ikke lige hørte Herreys’ “Diggiloo, diggiley” eller Kirsten Siggaard, som især Mette var vild med. Da deres jævnaldrende nogle år senere tog Nirvanas Nevermind til sig og rockede sørgende med på Pearl Jams “Jeremy” og alt det andet “grunge” uden at fatte en lyd af teksten, kunne Mette Frederiksen alle Melodi Grandprix-sangene udenad, og plakater med Michael Jackson beklædte væggene på ungdomsværelset.

De to piger skabte i fællesskab foreningen Sneleoparden med Maiken som kasserer og Mette som formand. Sneleoparden kæmpede for truede dyr, og når foreningen indkaldte til generalforsamling på Maikens værelse, draperede de talerstolen med et rødt lagen. Jimmy, Berit, Thomas og Annie, der langtfra var klassens sejeste unger, var medlemmer. De arrangerede julebal, hvor der – ifølge Sneleopardens klubblad årgang 2 – mødte hele 26 personer frem. Heraf var de 14 ikke medlemmer. Det passive medlem Ruth vandt en førstepræmie, som var en bog om prydfasaner. Klubbladet gjorde også økonomien op: Sneleoparden støttede den afrikanske elefant, munkesælen og den truede panda med 150 kroner hver. 50 kroner gik til Vadehavet.

Når Maiken læste skønlitteratur, læste Mette biografier om Nelson Mandela og Peter Sabroe, der kæmpede for sortes rettigheder og børns ditto og begge for frihed for de undertrykte.

I 1987 lukkede Frydendal skole, og Mette Frederiksen flyttede over på den større Byplanvejens Skole. Da elever, lærere og andre forældre ville demonstrere mod skolelukningen, gik hun ikke med.

“Kan I ikke se, at skolen er for lille?” spurgte hun og undrede sig over, at alle ikke kunne se det åbenlyse. De tænkte, at hendes farfar da vist sad i amtsrådet og havde påvirket hendes holdninger.

Skolegården på Byplanvejens Skole udgjorde et ret hårdt miljø. Politiet kom ofte forbi for at fortælle eleverne, hvem de skulle være opmærksomme på, og ofte var det grønjakkerne, de karseklippede, bestøvlede småracister. Der var også en gruppe libanesiske flygtninge, som både Mette og Maiken hang ud med i frikvartererne, og Mette bakkede ikke, når grønjakkerne kaldte hende “Perker-elsker”, husker Maiken om sin bedste veninde. Den lille bule på næsen, som Mette Frederiksen stadig har, stammer fra et møde med en af grønjakkerne.

Mette Frederiksen var mest glad for læreren Frede Møller Nielsen, der også havde været lærer på Frydendal skole. Han havde tidligere været kendt som en hård, men kærlig nyser. Når nogen skulle sanktioneres, forsøgte han med et kram. Og der var mange, af kvarterets børn, der kunne bruge en krammer. Han forsøgte at kompensere for alt det, som mange af børnene på skolen ikke havde fået i deres unge liv. Og så var han også socialdemokrat, og det skadede jo ikke i hendes øjne.

Mette Frederiksen var anderledes end de fleste. Hun var medlem af elevrådet og interesserede sig for Greenpeace, og i slutfirsernes skolegårde var det ikke nødvendigvis sejt. Hun havde desuden meldt sig ind i den lokale spejderklub i kvarteret, FDF’s 12. kreds, der lå for enden af Mylius Erichsens Vej. I det gule klubhus med de røde døre brugte hun mindst tre aftener om ugen i flere år. Hun lagde ud som pilt, for senere at blive væbner, seniorvæbner, senior og som 15-årig leder.

Det var ikke reb og knob, der trak Mette Frederiksen hen i spejderhytten. 12. kreds var snarere en ungdomsklub forklædt som spejderklub. Lederen i FDF kreds 12., Torben Dybdahl Jensen, bemærkede med det samme den meget aktive pige. Også fordi hun krævede, at spejderklubben stoppede med at gøre rent med rengøringsmidler, der var testet på dyr.

Lærerne på Byplanvejens Skole oplevede en rolig pige, der passede sine ting, men som også turde stå fast på sine meninger.

Sammen med sin klasse besøgte hun Aalborg Portland, cementfabrikken, som var en af byens store arbejdspladser og stolte vartegn. Hun var ikke bange for at ødelægge den gode stemning, da der efter rundvisningen blev budt på sodavand og wienerbrød.

“Ude i Hadsund har man kunnet dokumentere luftforurening på grund af fabrikken,” sagde hun til rundviseren.

Det blev affejet, men hendes lærer bemærkede, at hun virkede velforberedt. Hun langede tal ud og havde beviser med på papir. Få dage senere meddelte Portland, at man ikke ønskede besøg af flere skoleklasser fra Byplanvejens Skole.

Familien flytter og muren falder

Da Mette fyldte 11 år i 1988, gad hendes mor ikke gå derhjemme mere.

“Jeg føler aldrig, at jeg har fyraften. Når de andre har hentet deres børn, så står jeg stadig i køkkenet,” sagde hun en dag til Flemming. Det forstod Flemming godt.

Anette blev først hjemmehjælper og senere pædagog.

Året efter kunne Mette Frederiksen læse i avisen, at hendes 68-årige farfar havde besluttet at stoppe i politik, og at hendes far, den 41-årige Flemming Frederiksen, arvede sin fars kandidatur i Nordjyllands Amtsråd, da han blev opstillet øverst på listen i den sikre Aalborg Østre Kreds.

Da Anette ikke længere gik hjemme, blev huset på Mylius Erichsens Vej hurtigt for stort, og familien endte i en etplansvilla på Høeg Hagens Vej i kort gåafstand derfra. Den 9. november 1989 sad familien i deres nye hus og så Danmarks Radio, som alle andre danskere. Muren faldt.

Flemming var jublende glad. I hans øjne var Murens fald det endelige bevis på, at kommunismen ikke kunne holde, og retfærdiggjorde hans faglige kamp mod kommunisterne igennem de mange år på Stiften. Den 11-årige Mette Frederiksen så på fjernsynet med samme forundring. Hun kunne mærke på sine forældre, at det her var stort. Men det havde for hende ikke den symbolske betydning. Hun så kvinder i slidte cowboybukser hoppe op på muren og holde fest. De havde bukserne trukket langt op på maven. Mændene havde lyse krøller i nakken. Og så strømmede de ind i Vestberlin til fods eller i deres Ladaer, imens de jublede over friheden.

På rejse i Afrika. (Privatfoto)

KAPITEL 2

Ung og indigneret

Da Mette Frederiksen var 14 år gammel, besluttede hun sig for at melde sig ind i Socialdemokratiet i en af partiets mest spændte og betændte perioder. Og netop derfor. Svend Auken havde som formand sikret partiet et historisk valg i 1990 med hele 37,4 procent af stemmerne, en fremgang på 14 mandater. Men selv om Poul Schlüters borgerlige regering var ved at være slidt ned, så kunne han blive siddende som statsminister med støtte fra De Radikale. At Svend Auken ikke var i stand til vinde den radikale tillid og selv med så stor en del af vælgerne bag sig danne regering, skabte voksende spændinger, der snart skulle kaste partiet ud i en voldsom magtkamp.

Da Kaj Poulsen – Aalborgs Østre Kreds’ stærke og bramfri mand i Folketinget – i 1992 besluttede at vende hjem til Aalborg for at blive LO-amtsformand, efterlod han en ledig plads på tinge. Og da vælgerforeningen i Aalborg Øst pegede på Flemming Frederiksen, meldte han sit kandidatur. Mette Frederiksens far skulle i Folketinget.

Men nye tider var på vej, skulle det hurtigt vise sig. Socialdemokratiets næstformand, Poul Nyrup Rasmussen, havde i det skjulte fået De Radikales leder, Niels Helveg Petersens, velsignelse til at gå efter magten i Socialdemokratiet. Tamilsagen fyldte meget og pressede Poul Schlüter. De Radikale ville droppe støtten til ham og pege på en socialdemokrat som statsminister, hvis partiet fandt en anden formand end Svend Auken, som de ikke havde tillid til.

Den 17. marts 1992 bekendte Nyrup endelig kulør og udfordrede Svend Aukens formandspost. Det var historisk. Med Mogens Lykketoft ved sin side – manden der et lille årti tidligere havde siddet i Flemmings hjem og spist hans mad – tog Nyrup med en pæn margin formandsposten ved en ekstraordinær kongres i Vejle den 11. april.

Hjemme hos familien Frederiksen var man i oprør over det, man opfattede som et kup, der stred imod alle socialdemokratiske værdier og traditioner.

“Hvordan kan man undergrave sin egen formand,” sagde Flemming Frederiksen. “En næstformand skal bakke op om formanden mellem kongresserne, ikke vælte ham, det er hele pointen med næstformandsposten.”

Flemming var ubetinget Auken-støtte; Svend Auken var en fantastisk formand, visionær og med stor appel til vælgerne, mente han. Men han var mest sur over måden, hvorpå han røg ud, og han trak tråde til sin arbejdsplads:

“Opgør tager man internt, og det man bliver enige om, det bakker man op om. Hvis man udadtil ser svag ud, kan andre profitere på det.”

Aalborg var i den grad Auken-land med Kaj Poulsen som bannerfører og indpisker. Den 13. april, to dage senere, tog Flemming Frederiksen ordet til forretningsordenen i den lokale partiforening.

“Med en formand, der modarbejder sin egen valgte formand, så skal jeg ikke i Folketinget. Jeg vil ikke samarbejde med en, der siger ét, gør noget andet og tænker noget tredje.”

Mette Frederiksen oplevede, at det, der i hjemmet blev betragtet som et kup, gjorde noget ved hendes far. Kort efter formandsvalget meldte hun sig tillige ind i Dansk Socialdemokratisk Ungdom efter en kort flirt med SF. En eftermiddag dryssede hun forbi SF’s lokaler i Dannebrogsgade i Aalborg og kiggede ind ad vinduet. På væggen hang plakater med budskab om, at æbler skulle være giftfrie. Godt nok var hendes fokus ret ensidigt internationalt og på miljø og dyr i de år, men hun tænkte alligevel: Sprøjtegift og æbler, det kan sgu ikke være det allervigtigste.

Principper modnes

I 1993 begyndte Mette Frederiksen på Aalborghus Gymnasium, der åbnede dørene i 1958 som et fysisk bevis i mørtel og brune mursten på, at også arbejderklassens børn skulle uddannes bedre. Hasseris var Aalborgs fine gymnasium, og Katedralen det gamle.

På gymnasiet blev Mette Frederiksen hurtigt en del af elevrådsarbejdet, ligesom hun deltog i pædagogisk udvalg. Hun var ifølge klassekammerater og lærere kvik og begavet i timerne, men stræbte ikke efter at være bedst til alt – i stedet formåede hun at gøre de fleste fag politiske. Fransk opgav hun.

En morgen tog hun ordet til morgensamling i aulaen og holdt en brandtale for det repræsentative demokrati, fordi skolen flirtede med tanken om at give eleverne mere indflydelse via direkte afstemninger.

“Når man har valgt nogle til arbejdet, skal man også lade dem bestemme,” lød det fra talerstolen.

Lærerne oplevede dog også en elev med en vis pragmatisk fornemmelse. Da en klassekammerat skubbede til en lærer og fulgte op med ordene: “Du er en vatpik, og du skal være glad for at du bor helt ovre i Sulsted,” ville skolens ledelse smide ham på porten, hvilket sendte klassen i oprør. Men ikke Mette Frederiksen.

“Men for fanden da, true med vold, det kan man da heller ikke på en skole. Det går bare ikke.”

Hendes oldtidskundskabslærer husker, at det faktisk ændrede stemningen i lokalet.

Torsdag, fredag og lørdag gik klassekammeraterne i Gaden i Aalborg. Det korte navn for den berømte Jomfru Ane Gade. Mette Frederiksen tog med, men ikke så ofte som andre og aldrig flere dage i træk. Hun var med til “forfest”, hørte firsermusik og diskuterede politik med vennerne, men skulle noget dagen efter, ofte spejder eller DSU. Der var vigtigere ting i livet end bajere.

Mette fik sin gymnasieveninde Mette Gubi Axelsen med i DSU. De holdt begge af at analysere samfundet og verdenssituationen sådan lidt på afstand. Efter skole tog de to piger ofte hjem til Flemming og Anette; der duftede som regel af nybagt franskbrød med ost på, husker Mette Gubi, som oplevede et harmonisk hjem: Hendes veninde gjorde aldrig som teenager oprør mod sine forældre, smækkede aldrig med døren eller råbte og skreg ad dem. Det var sikkert ikke nødvendigt, tænkte Mette Gubi, for hendes forældre behandlede hende allerede i gymnasiet som en voksen.

De smækkende døre og vredesudbruddene var ovre, og de få konflikter blev løst pragmatisk. Som da Flemming en dag fornemmede, at der var noget, der trykkede hans datter, noget, hun ikke kunne komme ud med.

“Møde i stuen. Nu fortæller du mig, hvad der går dig på,” sagde han så.

“Jamen, jeg er leder oppe i FDF, jeg er svømmelærer, der har jeg ansvar, men jeg kan ikke aftale om onsdagen, om jeg kan lave noget om fredagen, fordi jeg skal hjem og spørge først,” sagde hun.

Det havde hendes forældre ikke tænkt over. Nu fik hun lov til at styre det selv, og det skabte aldrig problemer.

I det hele taget var der få, men klare regler. Flemming hentede hende i bil på Nytorv, når hun ringede og skulle hjem fra byen. Da hun var 18 år, var det også i Aalborg blevet populært med stoffer i drinksene, og her faldt en klar formaning.

“Du må aldrig gå tilbage til en drink, som du er gået fra. Så betaler vi den,” sagde Anette og Flemming til deres datter.

De sagde også: “Du skal passe din skole. Skolen er dit arbejde. Passer du dit arbejde, så sørger vi for, at der står mad på bordet, når du kommer hjem.”

I ferierne skrev Mette og Mette breve til hinanden. I 1994 kunne Mette Gubi læse, at hendes veninde havde besøgt et kloster i Irland med FDF, havde været på Midtfyns Festival, hvor Dizzy Mizz Lizzy og Kashmir spillede, og at hun senere på sommeren rejste landet rundt på Danrail, hvor hun besøgte Christiania for første gang. Hun bemærkede i brevet, at kapitalismen for længst havde slået sin klo i den såkaldte fristad.

Året efter inviterede Mette Gubi Axelsens forældre Mette Frederiksen med på ferie til Frankrig, og det satte hende i et dilemma. I 1995 boykottede de fleste danskere til venstre for midten nemlig Frankrig på grund af landets atomprøvesprængninger på Stillehavsøen Mururoa. Selv statsminister Poul Nyrup Rasmussen protesterede i en cykelaktion mod Frankrig – med en lidt for lille cykelhjelm på hovedet.

Hvad skulle man gøre, når man gerne ville med veninden på en gratis ferie, men samtidig ikke ville støtte franskmændene?

De to piger udarbejdede en alternativ plan, hvor de sagde ja tak til forældrenes lift, men ville hoppe af undervejs på Europas motorvejsnet. De endte dog med – fulde af skam – at tage den lige tur igennem til Frankrig. På vejen ned gennem Europa havde de sat et „boykot atomprøvesprængninger“-skilt i vinduet på campingvognen.

En opringning fra fortiden

I gymnasieårene brugte Mette Frederiksen især sin tid på DSU og spejderlivet.

I spejderhytten samlede en masse unge sig fra folkeskolens ældste klasser og gymnasiet og nogle, der var ældre endnu. Når flæskestegen var spist og gaverne pakket ud juleaften, mødtes de nede i klubhuset ved siden af B52-fodboldbanerne. Alle kom der – nogle, der senere skulle tage universitetsuddannelser; nogle med store sociale problemer, der ikke kunne finde andre fællesskaber end i spejderhytten. De serverede morgenmad om morgenen for børn, hvis forældre ikke selv kunne finde ud af det. Både fællesskabet og det sociale arbejde ramte plet hos Mette Frederiksen, der lagde et utal af timer i spejderklubben.

Mange år senere i august 2003 fik Mette Frederiksen en opringning, der skulle minde hende om tiden i spejderklubben. I røret var en af hendes gamle spejdervenner, som præsenterede hende for et navn fra hendes fortid: “Det er Jan Beblein,” sagde vennen.

Historien blev dækket intenst i pressen: Torsdag den 31. juli 2003 havde skorstensfejeren Jan Beblein ringet på dørklokken til et hus i landsbyen Mjels syd for Aalborg. Den tiårige Sonja Emborg åbnede, og kort efter kvalte Jan Beblein hende med en kedeldragt i kælderen. Da politiet efterfølgende ransagede hans hjem, fandt de et register med små sedler over alle de piger, hvis familiers skorstene han havde fejet i hele Jylland.

Få dage efter kunne BT fortælle, at Beblein havde været spejderleder i 12. kreds i Aalborg gennem en årrække; han havde blandt andet undervist yngre FDF’ere i foreningens tamburkorps. Klubbens kredsleder var overbevist om, at ingen var blevet krænket, men derefter væltede det frem. I august forklarede to unge kvinder, at de som henholdsvis 12- og 14-årige i midten af 1980’erne var blevet befamlet af Beblein, og ugen efter dukkede flere kvinder frem med lignende beretninger.

Den pædofile drabsmand havde forvoldt voldsom skade på børn i det klubhus, som spillede en afgørende rolle i Mette Frederiksens barndom. Og hun kendte ham godt. De havde været der på samme tid, og hun havde intet opdaget.

Midt Midt Midt Midt Midt Midt Midt Midt Midt Midt Midt Midt Midt Midt Midt Midt Midt Midt