Eksterne redaktører
Michael Bach Henriksen & Kasper Bro Larsen

jerusalem

pia tafdrup

Jeg debuterede med Når der går hul på en engel i 1981 og har udgivet 15 digtsamlinger, senest Salamandersol i 2012. Desuden har jeg udgivet to romaner, en poetik og to skuespil. I poetikken fra 1991 skrev jeg bl.a. om identitet og nævnte for første gang min jødiske baggrund: ”Jeg er digter, kvinde, jøde, dansk. Rækkefølgen er vilkårlig, jeg er det hele på én gang, men sproget kan kun angive rækkefølge, ikke simultanitet.” Herefter fulgte tre digte i Krystalskoven fra 1992, der berørte en jødisk tematik. Det, jeg havde lagt låg på, dukkede ’af sig selv’ op i mine tekster. Den franske digter Arthur Rimbaud siger: ”Det er forkert at sige: Jeg tænker: Det skulle hedde: Jeg bliver tænkt.” Jeg tog derfor konsekvensen og rejste til Jerusalem for at konfrontere mig med den side, jeg ikke anede, hvordan jeg skulle forholde mig til, fordi jeg er døbt og vokset op i en kristen kultur. Det blev dengang til to voldsomme møder, der ændrede mit liv og resulterede i bogen Territorialsang. En Jerusalemkomposition.

jerusalem

utopi eller rå realitet

Jeg kom til Jerusalem fra en dansk baggrund med det danske sprog i bagagen. Det var på dansk, Jerusalem skulle indfanges som by, som mental tilstand, som historisk og mytisk sted. Og det var til Danmark, jeg skulle vende hjem. Min første rejse fandt sted fra sidst i august til sidst i september 1992, den anden i maj måned 1993. Jeg ville ikke blot være turist, det var mit ønske at bo og arbejde i byen. Efter min anden rejse til Jerusalem kunne jeg imidlertid ikke tage tilbage til Fyn. Jeg tog derfor ind til mit arbejdsværelse i Zinnsgade i København.

Da jeg gik omkring i kvarteret der, havde jeg en euforisk følelse af ikke at kunne sætte mine ben på fortovet. Jeg ’svævede’ nærmest over det og vidste, at noget nyt skulle ske. Jerusalem havde været en vigtig katalysator for mig til at tænke mit liv igennem. Jeg havde i min bevidsthed ved mødet med byen flyttet mig så meget, at jeg måtte tage konsekvensen og skifte bopæl. Rent fysisk kunne jeg umuligt komme tilbage til mit udgangspunkt. På bare en time skaffede jeg den lejlighed i København, hvor jeg nu bor.

Jerusalem er et konkret sted på jorden, men også en by, mange har knyttet drømme og forventninger til. En by i himlen er den blevet kaldt. Jerusalem lever i mange menneskers bevidsthed, uden at de nogensinde har boet i den, endsige besøgt den. Det gælder næppe mange andre byer i verden. Jerusalem findes som mental tilstand, men den er også en realitet i Mellemøsten som hovedstad i Israel, der mod nord grænser op til Libanon, mod øst til Syrien og Jordan og mod sydvest til Egypten.

Jerusalem er et politisk brændpunkt. Blod og tårer knytter sig til byen. Meget er både smukt og fascinerende, men byen er også vigtig at konfrontere sig med i et forsøg på at forstå de dybe konflikter i Mellemøsten. For mig blev den desuden et afsæt til at tænke over, hvordan jeg skulle forholde mig som dansker til at have en jødisk baggrund, til den kendsgerning at have jødiske forældre, der som unge under Anden Verdenskrig var tvunget til at påtage sig identiteten som flygtninge og opholde sig i Sverige fra oktober 1943 til maj 1945. År, der mærkede deres erindring for livstid.

Jerusalem er en by bygget i Judæaørkenen. Den er hele fem tusind år gammel og højhellig for tre store religioner: den jødiske, den kristne og den muslimske. I ca. tre tusind år har det været den hellige by for jøderne, i ca. 1700 år for de kristne og i mere end 1300 år den tredjehelligste for muslimerne efter Mekka og Medina. Den gamle bydel består af fire kvarterer: Det kristne, det armenske, det jødiske og det arabiske, de ligger som fire kamre i et hjerte, både forenet og adskilt. Eller man kunne sige, at folk bor side om side i kvarterer, der ikke er mere adskilt end klædestykker, som en søm går igennem. Byen udgøres ganske enkelt af disse tæt forbundne, men separate dele.

Fortid og nutid er på én gang til stede i Jerusalem. Montrerne på museerne rummer genstande, der stammer tilbage fra langt før vores tidsregning: sten fra altre til ofring, drikkekar, lerkrukker til at begrave fostre eller nyfødte, der døde. I byen er der adskillige steder indlagt tykt glas i gaderne, så man fra et nutidigt perspektiv, med udsyn til skrald, vasketøj og myldrende børn, får et flere meter svimlende dybt kig vertikalt ned til ruiner af forhistoriske bygninger og gader.

I Jerusalem blev det jødiske tempel bygget, den vigtigste helligdom i landet i antikken, Guds opholdssted på jorden ifølge klassisk jødisk tankegang. Jesus blev korsfæstet i Jerusalem, og herfra steg Muhammed op gennem de syv himle. Den religiøse mangfoldighed i Jerusalem betyder desværre også, at mange fjender er samlet på ét sted. I luften rivaliserer minareter med synagoger og kirketårne, på jorden ses mure med pigtråd og glasskår, der ikke ligefrem indbyder til passage. Byen kan betragtes som ét stort bedehus, hvor hver religion synger med sit næb i et undertiden temmelig blodigt opgør om territorier i Israel: Vestbredden, Gaza og Golan. Paragraffer ’fortolkes’ meget forskelligt. Israelere bosætter sig i områder, som blev erobret i Seksdageskrigen i 1967, og områder i det indre Jerusalem ændrer på forskellig vis karakter. Jøder flytter ind i muslimske kvarterer i den østlige del, og muslimer benytter gamle synagoger til boliger. Religionerne besætter hinandens steder med deres liv, deres sange og overtager fremmede områder indefra. I Jerusalem høres dundrende kirkeklokker blande sig med metalliske stemmer fra båndoptagere i minareter, der elektronisk kalder til bøn. Endelig findes der en voksende gruppe mennesker i byen, der bander højlydt over alle de religiøse: ”Bloody religions!” De religiøse og mentale frontdannelser er uoverskuelige, men mange lever med forskellene uden at se det store drama. Som en chauffør sagde: ”Vi kysser ikke hinanden, men vi arbejder sammen” – og understregede, at intifadaen, som foregik dengang, kun skyldtes få.

… Hver religion beder under sit tag

kuplet, spidst eller teltformet

men bønnerne stiger mod den samme himmel hvor fugle sværmer i zenit.

Fuglene spiller en rolle i flere digte i min bog Territorialsang, som jeg under begge besøg i Jerusalem skrev på. Titlen er hentet fra fugleverdenen. Biologisk set synger fugle af instinkt. Sangen knytter sig til deres adfærd, som regel med en dobbeltfunktion: at bortskræmme fremmede hanner fra et territorium og for at lokke uparrede hunner til området. Dvs., at sangen ikke er ensidigt truende, men også lokkende og kaldende. Territorialsangen er forskellig fra fugl til fugl, men fælles er det, at fuglene vogter over deres territorium. Når jeg kalder digte, der tematiserer Jerusalem, Territorialsang, er koblingen til den politiske og religiøse verden ikke tilfældig. ’Territorial’ er i sig selv et stærkt ladet ord.

Samme rytmer og lyde gentages i det uendelige i fugles territorialsang med forskellige raffinementer fra art til art. I billedlig forstand er det også de samme problemer, man i Israel gentager og strides om. Fra slutningen af det 19. århundrede er mange jøder på grund af antisemitisme emigreret til Palæstina. Fra vidt forskellige lande er de kommet, fordi de som jøder følte sig forfulgt eller chikaneret i deres hjemland. Stort indtryk gjorde en meget gammel mand, som jeg talte med på et bibliotek, hvor han kom hver dag. Han var specialist i russisk tundra og havde af gode grunde aldrig fundet arbejde i Israel, men for sin sikkerheds skyld havde han slået sig ned der.

Oprettelsen af en jødisk stat blev først en kendsgerning efter Holocaust. Våben og metoder har skiftet undervejs, men siden jøderne efter Anden Verdenskrig ved FN’s beslutning fik tildelt Israel har der været konflikter mellem jøder og palæstinensere. Af gode grunde betragter palæstinenserne lige så vel Jerusalem som deres hovedstad. Men Jerusalem er udelelig for både jøder og muslimer.

Af alle de hellige steder i Jerusalem er Tempelbjerget i den gamle bydel den mest bemærkelsesværdige, hvor Klippehelligdommen og al-Aqsa-moskeen er bygget oven på den tidligere old-israelitiske helligdom, templet, der ifølge Bibelen blev opført af kong Salomo i det 10. århundrede f.Kr. Her i det allerhelligste stod Pagtens Ark, der ud fra overleveringen rummede stentavlerne med de ti bud, som Moses fik af Gud på Sinaibjerget.

I dag er Vestmuren, også kaldet Grædemuren eller Klagemuren, eneste levn fra Det Andet Tempel, som blev bygget omkring 520 f.Kr., renoveret og ombygget af Herodes den Store og ødelagt år 70 e.Kr. under den jødisk-romerske krig med Titus som hærfører. Det er her, jøderne beder og stikker små sammenrullede sedler med bønner ind i sprækkerne, mens soldater med maskinpistoler vogter. Et uvant syn for mig, da jeg kom første gang, men en del af gadebilledet for indbyggerne. Den ventede Messias skal først over en muslimsk kirkegård for at komme den forudsagte vej. Og ikke langt fra denne mur ligger Via Dolorosa, ad hvilken Jesus bar korset frem til klippen, hvor Gravkirken er bygget. En kaotisk kirke, hvor de forskellige retninger inden for kristendommen strides og beder under samme tag.

På hebraisk betyder Knesset forsamling. Det er navnet på parlamentet, der har eksisteret siden 1949. Regeringen har med Knesset-bygningen fra 1966 haft sit hovedsæde i Kiryat Ben-Gurion, en af de nyere bydele i Jerusalem. Her i parlamentet tages de politiske beslutninger, der influerer konkret på dagligdagen og påvirker atmosfæren. F.eks. kom jeg under hedebølgen i begyndelsen af mit første besøg til nogle huse i den arabiske bydel, hvor jødiske familier netop var flyttet ind, fordi den israelske stat havde udnyttet en ellers sjældent brugt lov. Det krævede mere politibeskyttelse, men det var, hvad disse jøder ønskede. Aftentemperaturen var på 33 grader, men jeg oplevede den som 43 på grund af den tilspidsede situation.

På sin vis har én lang krig udspillet sig siden den 14. maj 1948, hvor Israel erklærede sin uafhængighed. Ikke bestandigt åbne kampe, men en egentlig fred er ikke sluttet, siden staten Israel blev proklameret. Krigstilstanden er kun afløst af få pauser med fred. Én lang territorialsang har således lydt, for problemerne er stadig ikke klaret, skønt mulighederne for en tostatsløsning med mellemrum drøftes. Indtil videre er alle initiativer til fredsforhandlinger dog endt i politisk hårdknude.

De tre store religioner samlet i Jerusalem skaber en fanatisme og galskab, der kan være svær at forestille sig. Situationen under mine besøg var indimellem så anstrengt, at jeg åndede lettet op, når jeg efter en dags vandring kom tilbage og lukkede døren efter mig. Det var ikke tyveri og voldtægt, man skulle frygte, det var overlagt mord. Hvornår en bombe blev sprængt i en bus, på en café eller et marked, eller en fanatiker gik amok, kunne umuligt forudsiges. Pludselig sendtes en spytklat af vrede gennem luften, eller en flaske blev kastet og splintrede, så den ramte menneskene omkring. Hvordan det er at leve i den fjendtlige atmosfære permanent, kan man som besøgende kun gisne om. Efter endt skolegang tog de jødiske elever varmt afsked med hinanden, for ingen vidste, hvem der overlevede militærtjenesten, som forskelligt fra vores forhold er obligatorisk for begge køn. De sagde: ”Vi ses i ungdomslandsbyen”. Ungdomslandsbyen udgør den del af gravpladsen, hvor unge, der falder som soldater, bliver begravet. Med andre ord: Gruppen ses der igen, når den første af kammeraterne er faldet.

Jerusalem består af mange sektioner. Jeg genså kort byen for få år siden, og da havde de ultra-ortodokse jøder opkøbt huse mange andre steder i byen end i bydelen Mea Shearim, hvor de ellers er kendt for at holde til, og bosættelserne var påfaldende udvidet. Jerusalem er således mange byer på én gang, skillelinjerne går på kryds og tværs religiøst, politisk og socialt. Ingen anden by forener folk som Jerusalem, og ingen anden splitter mere. Små og store sammenstød finder sted. Kørte jeg uden for Jerusalem, lærte jeg allerede under mit første besøg at tage sikkerhedsselen af, når jeg kom gennem arabiske landsbyer for at kunne springe hurtigt ud, hvis bilen på grund af en kastet molotovcocktail skulle bryde i brand.

I og omkring Jerusalem gælder det om at holde øjne og ører åbne, når man bevæger sig rundt, og vedvarende orientere sig om skiftende politiske situationer. Selv bliver jeg imidlertid også tjekket, når jeg som kvinde går omkring alene, af både politi og militær – eller tilbudt et lift. Hvor kommer jeg fra? (Danmark). Hvad vil jeg? (Skrive digte). Hvor skal jeg hen? (Ingen steder, jeg bor i en bog). Man kan orientere sig om Jerusalems historie, men ikke på forhånd forestille sig nutiden og slet ikke efter den første intifada. Det er umuligt at forberede sig på det uforudsigelige, men man kan i det mindste lære at være mere på vagt. Jeg havde mange overvejelser om, hvordan jeg skulle skildre skønheden med frygtens grammatik indbygget i digtene, for dobbeltheden er symptomatisk.

Jerusalem er ikke mit sted forstået på den måde, at jeg ingen familie har der, og jeg kendte ingen, da jeg tog dertil, men det blev et vigtigt led i min identitetsforståelse at rejse til Jerusalem for at reflektere over livsbetingelser, og hvordan jeg skulle forholde mig til mine jødiske rødder. Da krigen og dermed flygtningeårene var ovre, og mine forældre i deres udlængselstrang havde truffet hinanden i London, gjaldt det for dem om at bygge en tilværelse op i Danmark igen. Det eneste, de ønskede sig, var at have lov til at leve som ganske almindelige danskere og ikke at skulle forfølges mere. Ligeledes gjorde de efter krigen alt for ikke at fastholde sig selv i den traumatiske situation, en flugt udløser:

… I mørket bag en luge til fiskegrej

min far og hans familie i en kutter

over Sundet til Sverige

På bunden af en anden båd min morfar

og på en hylde i maskinrummet

min mor og hendes mor …

Inspirationen til digtet ”Horisont” kom i toget hjem fra Berlin sidst i november 1993, hvor jeg havde gået omkring på den jødiske gravplads og læst Nelly Sachs. Jeg nævner her for første gang i mit forfatterskab min families flugt til Sverige. Mine forældres liv i et andet land hører ikke blot til deres verden, også til min. De blev naturligvis præget af disse år, men deres frygt har også kastet en skygge ind i mit liv.

Mine forældre var næppe undtagelser ved at tale både lidt og underforstået om det jødiske. Jeg var som mine søskende blevet døbt, for at vi skulle ’undgå’ samme skæbne som dem under krigen. Men min far, der var døbt, havde ikke desto mindre som min mor også været tvunget til at flygte, eftersom han havde en jødisk mor. Selv forsøgte jeg at skubbe tankerne til side i mange år, for hvad skulle jeg stille op med dem, når jeg havde så ringe indsigt i jødisk historie og kultur? Fyrre år gik der, før jeg for alvor begyndte at tænke over min jødiske baggrund. Problemstillingen kom først frem i 1991, da jeg skrev om begrebet identitet i poetikken Over vandet går jeg. Skitse til en poetik. Året efter strejfede jeg samme tanke i Krystalskoven. Overvejelserne over det jødiske begyndte at dukke op i mine tekster og krævede, at jeg konfronterede mig med problematikken. Ordene pegede tilbage på mig. Forlangte noget af mig. Eftersom min familie havde en klar erindring om besættelsen og flugten til Sverige, har jeg levet med disse erfaringer og er en slags andenhåndsvidne til det, der skete for mine forældre og mange andre danske jøder. Der findes begivenheder, der ikke må glemmes, hvilket også var en del af grunden for mig til at tage til Jerusalem.

Jeg forventede at komme til et sted, hvor åndelige værdier var i højsædet, men det, der mødte mig, da jeg i starten af 90’erne rejste dertil, var en by overvåget af militær, soldater i gaderne udstyret med M-16-automatrifler eller Uzi-maskinpistoler. De første dage led jeg af regulær dødsangst, fordi jeg fornemmede spændingerne så stærkt, at jeg knap kunne trække vejret. Men jeg var også bange, fordi jeg følte mig sært frygtløs og ville skaffe mig viden om noget af alt det, jeg ikke kendte til. Nej, det var ikke de åndelige værdier, der dominerede. Det, jeg hørte, var ord som fraværsidentitet, byggeboom og massedeportation. Alle de forestillinger, jeg gennem årene havde dannet om Jerusalem, krakelerede brat ved synet af de konkrete steder:

… At lade pupillen rammes af sol og snerpe sig ind til et stik

Synke ned bag det navngivne og genkalde sig

sine egne billeder anderledes ophøjede

end en tilfældig sten udråbt som Jesus’ salvelsessten

Betragte Getsemane Have som et endeløst sted

uden vandslange og efterladte haveredskaber

mellem roser og liljer, tagetes og pelargonier

Opgive forestillingen om en spalte i klippevæggen

som det sted, hvor Golgatabjerget revnede som en tand

eller mærkerne i klippen i Himmelfartskapellet

som Jesus’ fodaftryk næsten udvisket af kys …

Det er besynderligt at opleve steder, man forinden har dannet sig egne billeder af. Hvem tænker på, at der ligger en haveslange og haveredskaber i Getsemane Have, hvor Jesus opholdt sig aftenen før sin korsfæstelse ifølge Det Nye Testamente? At haven neden for Oliebjerget ikke er ret stor? Men tankevækkende er det at se de næsten tusindårige, skyggefulde oliventræer, der vokser her, og som har været vidne til vigtige begivenheder, der danner baggrund for vores bevidsthed i dag.

Jerusalem forekom mig fremmed, men jeg kunne skrive om den, fordi jeg som besøgende var involveret på en anden måde end indbyggerne. Netop på grund af distancen kunne jeg skrive. Havde jeg været en del af byen, ville det have været uoverskueligt, jeg ville have været absorberet af den eller for nærsynet til at danne mig et overblik. Jerusalem udgør et evigt spændingsfelt. ”Europas hjerte” har Milan Kundera kaldt byen, men Jerusalem er ikke et symbol, den er sig selv og intet andet.

Digtene i Territorialsang er implicit baseret på religionskrig, det vanvid, der resulterer i udrensninger, forfølgelser etc., men eksplicit på mit møde med Jerusalem og den skønhed, der findes midt i kaos. F.eks. er Jerusalems arkitektur overraskende. Som kun få af de byer, jeg har set, har den gennemgående en kvindelig arkitektur præget af yndefulde buer, tragter og arkader. Byen betager ligeledes, fordi husene er bygget af samme, allestedsnærværende stenart. I stærkt sollys forekommer Jerusalem hvid. Det er et særlig kompromisløst lys, der springer ud af murene midt på dagen. Benhvidt og blændende kan skæret være. Når lyset er knap så skarpt, ændrer byen imidlertid farve. Kalkstenen fra bjerget optræder nu i gule, rosa og beige nuancer, og i solnedgangslyset tændes Jerusalem i honninggyldne, eventyrlige farver. I forstæderne glider husene kamæleonagtigt sammen med ørkenfarverne. En stor stilhed kan sænke sig over byen i ørknen den time.

”Op” til Jerusalem, siger man med en vis dobbeltbetydning, og rent fysisk bevæger man sig opad for at komme til den, mens man passerer klipper, figentræer, oliventræer, pinjer, kaktusser, blomster i et sandt farveorgie, flokke af får, hvis nuancer i pelsen glider i ét med jord og klipper. Det er overvældende, at en by kan skyde op af et bjerg i ørknen, hvad den kun kan, fordi der findes vand i undergrunden:

… Stille står luften mellem gravene

på hvilke sten blomstrer evigt for de døde

– Lovet være sandhedens dommer –

Stille som i Jerusalems dyb, hvor vandet drypper

i de mere end totusindårige cisterner

ekko af sjæle, der endnu våger

Hver dråbe falder med sit smæld

én stavelse, som i ordet død.

For mig er det ikke afgørende at få udpeget et bestemt sted eller en særlig sten som hellig. Om det var det ene eller andet sted, en begivenhed udspandt sig, vides alligevel ikke med sikkerhed. Men landskabet er gribende. Ørkenen og de frugtbare dale lever, hvis man kender bare lidt til de bibelske fortællinger. Selv mine drømme blev påvirket af landskabet omkring Jerusalem.

I dagtimerne lyder et mylder af stemmer i Jerusalem. Det mangfoldige og det modstridende eksisterer side om side. En mosaik af kulturer. En rigdom eller en katastrofe? Duftene er mange og stærke, lige fra de eksotiske krydderier i basarerne til parfumer og lugte af nyslagtet fjerkræ eller muldæslernes gødning i gaderne. Visse øjeblikke dvælede jeg ved det betagende i Jerusalem, andre ved, at byen var ren turbulens. Ingen anden by kan på så kort tid skifte atmosfære og få jorden til at brænde under fødderne.