Tak til betalæsere for indholdsmæssig feedback.

Tak til etnologerne, Anne Kirstine Lygum og

Anna-Louise Himmelstrup samt redaktør og kulturforsker,

Anne Leonora Blaakilde, for faglig sparring.

Også tak til de mange stedmødre og rådgivere, der har delt deres

erfaringer og givet mig større indsigt i det sammenbragte liv.

Og tak til min mand for opbakningen til at skrive denne bog.

Dorte Daugaard Jensen

Indholdsfortegnelse

Forord

Introduktion til stedmoderskabet

“Du har jo selv valgt hele pakken”

“Hvem kan hjælpe mig?”

At være kvinde

Den onde stedmor

Læsevejledning

Kulturanalytiske betragtninger

Der var engang...

Sandheden om kultur

Det “naturlige” argument

Det, man siger, er man selv

Fra stedfamilie til sammenbragt familie

Samfundets bindinger

Den institutionelle magt

Med barnet i centrum

Det siger loven selv

Det, der ikke, bliver sagt

Som man spørger, får man svar

Kampen for kulturel anerkendelse

Kernefamilien som ideal

Far, mor & børn

Alt eller intet

Og det, der er imellem

Far, mor, børn og alle de andre

Det “kønne” familieliv

Far slår græs, mor laver mad

Mor er den bedste i verden

Det må du spørge din mor om

All work and no play...

“Du vidste jo, hvad du gik ind til”

Den sammenbragte familie

Lort er ikke bare lort

Det var en lørdag aften

Far, mor, børn...og stedmor?

En RIGTIG familie

Når kernehuset bliver for småt

Sorgen, ingen ser

Sorgen, alle ser

Relationer i den sammenbragte familie

Dig og mig og vi tre?

Er blod tykkere end vand?

“Må jeg komme med?”

To svigerdøtre?

“Du bestemmer ikke over mig!”

Så tag mit hjerte

Nummer 2

Sagens kerne

Brorlil og søsterlil

Forældreskab

Vi forældre

“Bare vent til du selv får børn”

“Det er kun en fase”

Kerneværdier

Nye familieformer

For mange kokke?

Fællesskaber

Stjernefamilien

Afslutning

Reglen er, at der ingen regler er

Handling og konsekvens

Fælles ansvar

Og de levede lykkeligt til deres dages ende

Litteraturliste

FORORD

1. Forord

I gamle dage var der en mor, en far og et par børn.

Eller rettere, sådan vil vi gerne tro, at det var engang. Virkeligheden var en anden, for også tidligere blev ægteskaber opløst, søskendeflokke fik halvsøskendeflokke og nye forældre, altså stedforældre.

Dengang var skilsmisser godt nok ikke så udbredte, som de er i dag, men forældre – og deres børn i øvrigt – døde i større antal og i langt yngre alder, end vi kender det i dag. Derfor kender vi så udmærket situationen med nye familiekonstellationer fra eventyrene, og de eventyr, vi kender bedst, handler om de onde stedmødre, som giftede sig med den stakkels mand, hvis første kone var død, og som derfor havde brug for en ny kvinde i den husstand, hvor det var grundlæggende nødvendigt at der både var en mand og en kvinde til at varetage de kønsbestemte arbejdsopgaver.

Stedmødre er onde og intrigante, det lærer vi helt fra vi er små, når vi ser Disneyfilm eller får læst gamle eventyr op.

I dag fyldes forældre helt op af selvhjælps- og rådgivningslitteratur. Forældrerollen er til diskussion og under forandring, mange forskellige måder at være forældre på kan forhandles. Danmarks Statistik har nu en liste over 37 forskellige familietyper, som blandt andet rummer enlige forældre, eller familier med dine-mine-og-vores børn. Selv om mange af disser familietyper også rummer stedforældre, er der ikke ret megen diskussion i det offentlige rum om, hvilken rolle en stedfar eller stedmor skal eller må indtage.

Det er en mærkværdig skæv fordeling af opmærksomhed, når man tænker på, hvor meget fokus, der er på nye forældre, og på forældreskab i det hele taget.

Især for stedmødre kan det være et problem, fordi vi stadig bærer rundt på mange gamle, kulturelt bestemte forestillinger, ikke bare om den onde stedmor, men også om kvindens rolle i familien generelt, som dem der forvalter familiens indre anliggender (husholdning, børnepleje, sociale sammenkomster, gavegivning) og holder sammen på det hele som ”familiens indenrigsminister”. Godt nok er der blevet ændret meget på kønspositionerne og -ansvaret i mange moderne familier i Danmark, men det kan være svært i løbet af et par tiår at ændre på lange, seje strukturer, som har løbet gennem kulturen i århundreder.

Da Dorte Daugaard Jensen for nogle år siden skulle afslutte sit studie på faget Etnologi på Københavns Universitet, spurgte hun, om jeg ville være hendes vejleder til et speciale om stedmorrollen. Det var jeg meget begejstret for, da jeg selv i mange år har arbejdet med familiekultur i et køns- og aldersperspektiv. Det blev til et interessant forløb, og det var spændende at følge med i Dortes vej ud i det offentlige rum, hvor hun fik etableret en forening for stedmødre og fik en del opmærksomhed i medierne – netop fordi stedmødre er en overset gruppe i familielivet. Det er dejligt at se, at specialet nu er blevet omsat til en læseværdig bog, som forhåbentlig vil blive mange til gavn, og der skal lyde en stor tak til Forskningsministeriets Udlodningsmidler, som bevilgede støtte til en udgivelse om emnet på grund af dets aktualitet og relevans.

Helsinge 13. august 2017,

Anne Leonora Blaakilde

Kulturforsker, ph.d. og cand mag.

INTRODUKTION TIL
STEDMODERSKABET

2. Introduktion til stedmoderskabet

“Du har jo selv valgt hele pakken”

I dag lever mange mennesker i sammenbragte familier. Ikke på grund af dødsfald, men på grund af skilsmisser. Antallet af skilsmisser er steget gennem tiden, og det findes der forskellige årsager til. Kvindernes økonomiske uafhængighed og individualisering er nogle af dem.

Samfundsmæssige, økonomiske og juridiske justeringer skaber ændringer i vores kultur, og gennem tiden ændres det, der anses for at være “normen”. Det øgede antal skilsmisser betyder, at flere og flere efterfølgende lever i sammenbragte familier.

I dag er det ikke usædvanligt, at ens forældre er skilt, mens det for blot 50-60 år siden var mere opsigtsvækkende at blive skilt.

Skilsmisseprocenten var i 2016 på 50,81 %. I 2014 havde vi det højeste antal skilsmisser i Danmark nogensinde med en skilsmisseprocent på 54,39 %. Der var 19.435 ægtepar, der blev skilt, hvilket er 23 % flere end det gennemsnitlige antal de seneste 10 år.¹ Det svarer til 38.870 personer. Hvis bare halvdelen af disse personer finder nye partnere, så skabes der 19.435 sammenbragte familier.

“Kernefamilien”, defineret som far, mor og x antal børn, mindskes i antal. Statistikkerne dækker endda kun dem, der er blevet gift og skilt og ikke de papirløse parforhold.

Stedmoderskabet er en kompleks størrelse, som mange har en mening om.

På den ene side bærer man et ansvar som voksen i en familie med børn, men på den anden side har man som stedforælder sjældent tilsvarende rettigheder/bestemmelsesret i forhold til børnene. Det er som udgangspunkt bioforældrene, der sætter dagsordenen for børnene, og stedforældrene forventes at acceptere dette som et vilkår.

Hvor har det været uudholdeligt og rædselsfuldt!

Der har været mange gange, hvor jeg bare har måttet stå ude foran hoveddøren og bare ikke kunne magte at træde ind, fordi jeg vidste, at (stedsønnens navn) var her.

Dagene op til han skulle komme, har jeg bare nærmest ikke kunnet trække vejret og bare gået rundt og været sådan helt anspændt. Og jeg havde alle de her følelser, som jeg ikke selv kunne finde ud af at udtrykke eller forstå eller få nogen til at hjælpe mig med at forstå...

Og så har der været sådan nogle perioder, hvor jeg egentlig syntes, det har gået rigtig godt, men så har han været hjemme hos (bio)mor, og så er der sket et eller andet, så han kommer tilbage som en helt anden dreng, hvor han tager afstand fra mig og svarer i meget korte sætninger.

Så tænker jeg: “Hvad har jeg nu gjort?”

Det var ligesom at gå i et minefelt. Det var aldrig til at finde ud af, om jeg nu havde gjort noget, jeg ikke måtte, eller om jeg havde overtrådt nogle grænser, eller hvad der var sket.

Han sagde ikke noget til mig og skubbede mig bare væk og...., og så kunne der gå flere måneder med at bygge forholdet op en gang til.

Jeg synes, det var rigtig svært at sige til min kæreste i starten, når jeg havde nogle problemer eller syntes, hans søn var røvirriterende. Det er skægt, det er sådan nogle ting, man gerne må sige om sine egne børn eller sine egne forældre for eksempel eller ens bedste venner, men man må ikke sige det om andres børn. Det, synes jeg også, er irriterende, for jeg har ham jo lige så meget som min kæreste.

(Stedsønnens navn) kommer her hver anden uge. De har sådan en 6/8-ordning. Så hun har ham i otte dage, og vi har ham i seks dage. Så det er næsten en hel uge, vi har ham. Så jeg mener, han er jo lige så meget i mit liv.

Og min kæreste må jo godt blive sur på ham og sige: “Nu går du ind på dit værelse. Så bliver du der, til du er blevet sød igen!” Eller sige: “Årh, hvor var det irriterende,” ik’.

Men, det er ligesom om, den ret har man ikke, når man “bare” er fars kæreste, men det er JEG blevet meget bedre til at give udtryk for, og han er blevet meget bedre til at forstå det, når jeg siger det.

I starten, når jeg kom med nogle ting, som var meget svære at sige, så var der sådan lidt en attitude af, at det ikke var mit barn, og han skulle nok ordne det.

Jeg skulle heller ikke blande mig i, hvordan han kommunikerede med ekskæresten. Det skulle han nok selv styre. Der var meget klar besked, og så står man så lidt der, så hvad skal man så gøre?

Jeg har jo ikke prøvet at være bonusmor før, og jeg ved ikke, hvad der er rigtigt, eller hvad der er forkert.

Det er enormt hårdt hele tiden at skulle tilpasse og indordne sig og leve efter ANDRES regler, så når han kommer hjem fra ekskæresten, og de har aftalt alt muligt, så er der ikke... jeg bliver aldrig spurgt til råds eller spurgt om, hvordan det passer mig, at vi skal holde ferie på det tidspunkt, eller at de bytter weekend næste måned.

Han spørger aldrig, hvordan JEG har det med det.

Jeg skal bare indordne mig og tilpasse mig, og det er sådan, det bliver. Og det, synes jeg, bare er SÅ frustrerende og tarveligt, for der er jo ikke kun to. Altså, jeg bor her også.

Vi har et liv sammen. Vi har en familie. Jeg er gravid.²

Marie beskriver her nogle af de følelsesmæssige processer, mange stedmødre gennemgår.

Mange stedmødre oplever stor frustration, når de på den ene side skal give sig fuldstændig hen til “projekt sammenbragt familie” og forsøge at favne barnet og alt, hvad det indebærer af ekskærester/biomor, svigerfamilie, modarbejdning og så videre. Mens de på den anden side tydeligt står udenfor “kernen” og bliver ekskluderet fra beslutningsprocesserne og medbestemmelsen, hvor det ikke er “tilladt” at give udtryk for frustration og udmattelse, for man har jo selv valgt “hele pakken”.

“Hvem kan hjælpe mig?”

Når man træder ind i en ny situation med udfordringer, hvis form og størrelse man ikke kan forudse, er det en stor støtte, når det offentlige for eksempel går ind og tilbyder information og rådgivning. Den støtte tilbyder det offentlige, når man bliver gravid og skal til at være forældre.

Disse initiativer gør, at man ikke selv skal undersøge og erfare, hvad der er svært og hvorfor. Opdagelsen af at andre har haft lignende oplevelser er en støtte for de fleste, for så føler man sig som en del af et større fællesskab. Hvis man derimod går alene med sine følelser, kan man hurtigt komme til at føle sig “unormal”.

Når det offentlige formidler viden om det at være gravid og blive forældre, bliver der signaleret, at de udfordringer, mange møder her, er almene, og at det derfor ikke er den enkelte, der er forkert, hvis hun har brug for støtte.

Det ødelæggende ved tabuer er, at de kan skabe en enorm ensomhedsfølelse og mindreværd hos det enkelte individ, der tror, at hun/han er alene om at føle og tænke, som hun/han gør.

Tabuer kan modvirkes, når for eksempel det offentlige formidler budskabet om, at det er “normalt” at føle sig usikker, sårbar og grådlabil, når man får en baby. Så når mange nybagte mødre på 3.-4. dagen efter fødslen græder hele dagen, så bliver de ikke forskrækkede over det, for de har allerede hørt om, at det er almindeligt, at moren af hormonelle årsager tager sig en grædetur på dette tidspunkt.

Hvis man ikke var forberedt på dette, risikerer man, at den nybagte mor føler sig helt forkert, hvilket kan få hende til at få det endnu værre.

Det giver en tryghed at vide, at det er en forventelig reaktion og proces, man skal gennemgå.

Når man bliver stedmor, får man ikke tilbud fra det offentlige om forberedelse, kurser eller rådgivning, for disse tilbud eksisterer simpelthen ikke. Mange er heller ikke klar over, hvad de går ind til, for det kan være svært at indrømme, både overfor sig selv og andre, at man ikke kan rumme at leve med andres børn, eller at man mangler redskaber til at håndtere det.

Mange kvinder er tillige bange for at blive betragtet som en “ond stedmor”. Derfor kommer de sammenbragte udfordringer og problemer ofte til udtryk via individets sammenbrud og/eller ophør af parforholdet. Nogle steder er det nævnt, at over halvdelen af par i sammenbragte familier ender med at gå fra hinanden igen. Det er dog svært at finde præcise statistikker, fordi mange par lever papirløst.

De fælles problemer, som stedmødre kan opleve, bliver ikke omtalt på et samfundsmæssigt plan. Derfor kan stedmødre føle sig meget alene med problemerne og samtidig opleve, at det er dem selv, der er noget galt med.

Mange stedmødre får depression, stress og lignende belastningsreaktioner, og mange stedmødre oplever det som en kæmpe lettelse, når de opdager, at der for eksempel findes Facebook-baserede grupper, hvor stedmødre kan sparre med hinanden og møde forståelse i stedet for fordømmelse. Oplevelsen af, at man er fælles med mange andre om samme problemer, gør, at stedmødrene i mange tilfælde bliver i stand til at håndtere familielivet, fordi de får en forståelse for, at problemet ikke bare ligger hos dem selv.

Følelsen af selv at være “forkert” kan blive understøttet af andre omkring den enkelte stedmor, fordi de alle har samme kulturelle forståelse af, at det er stedmoren, der skal tilsidesætte egne behov og indrette sig under andres behov i forståelse af, at kernefamiliens opbrud er en traumatisk hændelse.

Stedmødre skal også vise forståelse overfor, at der er indgroede forventninger til stedmorens deltagelse i børnefamilielivets pligter. Omvendt får hun ikke tilsvarende rettigheder og medbestemmelsesret i familien.

“Ansvar uden magtbeføjelser slider på krop og sjæl” ³

Ovenstående citat beskriver fint den gråzone mellem henholdsvis kernefamilie og sammenbragt familie, som stedmødre ofte befinder sig i, når det forventes, at stedmødre tager ansvar for stedbørnene og deres madpakker, lektielæsning, fritidsinteresser, tøjvask og lignende uden at lade medbestemmelsesretten følge med. Det kan være en kamp for nogle stedmødre at få ligeret i familien og være med til at bestemme, hvornår ferien skal afholdes, ændringer af samvær, hvem der skal inviteres til børnefødselsdag, hvilke fritidsinteresser stedbørnene skal gå til, hvilken skole de skal gå i og så videre.

Som stedforælder har man heller ikke ret til at sidde med ved møder i statsforvaltningen, forældremøder eller ved lægebesøg og lignende.

Man er på alle måder dårligt klædt på til at håndtere de nye problemer i sammenbragte familier, og det er op til den enkelte at søge hjælp.

At være kvinde

Vores forestilling om det at være henholdsvis mor og kvinde stiller visse forventninger, også til stedmoren, som kan være svære at leve op til.

Det bliver ofte en udfordring, at stedmoren ikke bliver tildelt de samme privilegier og rettigheder, som biomoren har.

Det bliver derfor let konfliktfyldt at være i stedmoderrollen, fordi der ikke er harmoni mellem forventningerne til stedmorens rolle og hendes reelle muligheder for at udfolde sig i denne rolle.

Sagt med andre ord: Stedmoren forventes ofte at leve op til nogle forventninger som kvinde i en “morlignende” position, men hun får ikke de tilhørende rettigheder på grund af det manglende biologiske tilhørsforhold.

Det kan for eksempel komme til udtryk ved, at stedmoren skal deltage i de “kvindelige”/huslige omsorgspligter såsom at smøre madpakker, højtlæsning og tage på tivoliture, men hun må ikke bestemme, om børnene skal lukke munden, når de spiser, eller om de må hoppe i sofaen, for det hører under biomor og -fars domæne.

De manglende medbestemmelsesmuligheder kan betyde, at stedmødre trækker sig fra nogle af de omsorgsrelaterede pligter. Det kan nemlig være en stor udfordring at agere i et felt, hvor man hele tiden skal leve op til andres forventninger indenfor nogle rammer, som man ikke selv har råderet over.

Konsekvensen bliver i mange tilfælde, at mændene/fædrene føler sig ladt alene i forældreskabet, og at de kommer til at tvivle på stedmødrenes engagement og holdbarheden i det sammenbragte familieliv.

I mange tilfælde opstår der bebrejdelser og selvbebrejdelser, når medlemmerne af den sammenbragte familie oplever, at stedmoren ikke kan leve op til “moderlige” tilbøjeligheder, som forventes af en kvinde.

Der er kulturelle forventninger til, at det er kvindens natur at nære ømhed, kærlighed og yde omsorg for børn, og at hun derfor er villig til at tilsidesætte sine egne behov i kraft af sit køn og sin position. Det kan medføre spørgsmål som: “Hvad er der galt med mig?”, når stedmoren ikke nærer kærlighed til mandens barn og måske slet ikke kan rumme at leve sammen med barnet.

Denne følelse af at være forkert kan blive forstærket, hvis hendes omgivelser er af den holdning, at hun er roden til problemerne i den sammenbragte familie, fordi mange af konflikterne opstår, når stedmoren kommer til.

Stedmoren bliver katalysator for de udfordringer, der altid findes, når en ny familie dannes, og det bliver nærliggende at bebrejde hende de konflikter, der opstår. Ofte vil det også være stedmoren, der påpeger behovet for at have “kærestetid”, og hende der påpeger problemer, værdikonflikter med videre. Hvis en biomor gør det samme, vil mange mene, at hun blot passer på sit parforhold og sin familie ved at påpege vigtigheden af at prioritere parforholdet. Forskellen er, at stedmoren vil blive tillagt egoistiske motiver som ondskab, smålighed og jalousi.

Den onde stedmor

Mange kvinder føler sig meget usikre i positionen som stedmødre. Denne usikkerhed bliver ofte forstærket, når de mærker, at de ikke kan leve op til egne forventninger. Måske mærker de samtidig, at andre familiemedlemmer har stærke holdninger til, hvad de skal gøre i familielivet, enten af huslige eller omsorgsrelaterede opgaver, eller der kan være ting, de absolut ikke må blande sig i.

De manglende rådgivningsmuligheder, hvor der fokuseres på alle familiemedlemmer, og den manglende viden om stedmoderrollen gør, at mange stedmødre bliver indebrændte, forvirrede, ulykkelige og nedslidte, og så opstår “den onde stedmor”.

Vores manglende indsigt i den følelsesmæssige proces, stedmoren gennemgår, gør, at vi tolker hendes reaktioner som “onde” intentioner, og ofte bliver hendes reaktioner i andres øjne reduceret til at handle om smålighed og jalousi.

Vi har dermed ikke øje for, hvad der har ført til dette punkt, og vi bebrejder ofte hovedsageligt stedmoren de mange konflikter, der opstår, ud fra devisen om, at hun er den voksne og derfor må tilsidesætte sine egne behov.

Samfundet er indrettet efter kernefamiliens form og værdier, men det er sandsynligt, at noget går galt i familiedannelsesprocessen, når vi forsøger at skabe den sammenbragte familie i kernefamiliens billede.

Stedmoren/stedfaren passer ikke helt ind på den plads, som den anden forælder tidligere udfyldte, og børnene opfører sig måske med en fjendtlighed overfor den nye partner, som gør det svært at føle sig som en familie.

Ind imellem dukker der indslag op i medierne, der i fuldt alvor har overskrifter som “De onde stedmødre” til at beskrive kvinder, der har svært ved at finde sig til rette i stedmoderrollen, og som agerer derefter.⁴ Man ser aldrig overskrifter om onde stedfædre.

Det er nemt at dømme stedmødrene til at være “onde”, når vi hører eller læser om kvinder, der har truffet dårlige beslutninger, der går ud over børnene, og det er nemt at overse, at det kan være en svær situation for alle parter, ikke mindst stedmoren.

Vi gik fra – at min kæreste, han syntes, at vi skulle være den familie, hvor de voksne var ligeværdige, og jeg skulle engagere mig, og jeg måtte også gerne opdrage – til at jeg skulle bare blande mig udenom. HAN skulle nok køre det show, og jeg skulle bare ikke blande mig i, hvad de lavede sammen, eller hvad der skete i vores hjem. Jeg skulle bare holde min kæft.

Han var så træt af mig, ik’.

Han var så træt af mig.

Jeg kan selvfølgelig også godt se det fra hans synspunkt.

Der går en, der bare mukker, og vi ændrede jo begge to personlighed, når sønnen var der.

Det var jo ikke kun ham.

Og så gik det jo også ud over sønnen. Altså, det er jo også meget pinligt for mig eller skamfuldt, ik’, men det gik jo ud over sønnen.

Jeg begyndte jo at hakke på ham. Min irritation gik ud over ham. Og det kan jeg selvfølgelig godt se, han som far ikke gad finde sig i. Det skal han selvfølgelig heller ikke.

Jeg irettesatte sønnen på en måde, som jeg ikke ville have gjort, hvis hans farmor havde været der, eller moren havde været der. Jeg var ligesom gået over nogle grænser.

Altså, simpelthen fordi til sidst så syntes jeg bare, at sønnen var så klam og ulækker og irriterende, og jeg kunne slet ikke... Altså, det var sådan helt fysisk, hvis han rørte mig, så syntes jeg, det var ulækkert, og jeg ville ikke have ham i min seng.

Når han havde været der, så gjorde jeg hele hytten ren.⁵

Helenes fortælling viser den følelsesmæssige udvikling, mange stedmødre gennemgår, hvor de oplever mere og mere afmagt og afsky i takt med, at parforholdet og kommunikationen går dårligere. Dette kan resultere i, at stedmoren til sidst også afskyr sig selv, da hun ikke forstår, hvad det er, der foregår, og da hun sjældent møder forståelse og derfor ikke kan indhente nogen redskaber til at håndtere sin reaktion og sine følelser.

Helene, som har reflekteret over sin egen proces og brugt meget tid og energi på at sætte sig ind i problematikken, beskriver det således:

Der var en eller anden stedmor, som skrev, at de stedmødre, der havde det allersværest, det var dem, som havde helt perfekte stedbørn, hvor de bare var helt normale og helt søde og virkelig høflige og rare at være sammen med, fordi det kunne være svært, selvom børnene var søde.

Den artikel var virkelig lidt af en øjenåbner for mig. Man kan ikke blive ved med at skyde skylden på, at det er et meget mærkeligt barn eller en meget mærkelig far.

Det var interessant.

Nu er det så nået dertil, hvor jeg tror, jeg bliver nødt til at gå i terapi eller sådan noget for at finde ud af at være sammen med sønnen.

Han er jo bror, halvbror, til mine drenge. Jeg kommer til at se ham resten af mit liv, og jeg får det sådan lidt, at det kan simpelthen ikke passe, at en syvårig kan påvirke mig så meget.

Der må være...hvad er det? Hvorfor, altså?

Jeg vil egentlig gerne finde ud af det, hvorfor kan jeg ikke...?

Helene erkender hermed, at hun selv skal arbejde med sine følelser og reaktioner, og at det ikke bare handler om, at der er “noget galt” med barnet.

Hun mangler dog redskaberne til at håndtere sine egne reaktioner, og hun skammer sig meget over sig selv.

Det gør det meget sværere at få den rette hjælp, hvis man ikke forstår, hvorfor man reagerer, som man gør, og hvis man ikke får støtte nogle steder fra, men kun bliver mødt med fordømmelse. Det er ødelæggende for parforholdet og familielivet, hvor alle parter egentlig ønsker det samme, nemlig at kunne finde ud af at leve sammen.

Stedmor-stedbarn-relationen er ikke ubetinget. Derfor kan det virke voldsomt på både far og barn, når stedmoren reagerer på dynamikker i familien, skælder ud eller blot har en dårlig dag, og myten om den onde stedmor bliver holdt i live.

¹ http://www.dst.dk/da/Statistik/emner/vielser-og-skilsmisser

² Marie er 26 år gammel, og har været sammen med sin kæreste i cirka tre år. Kæresten har en søn på 7 år. De har drengen i en 6/8-ordning. Ferier og lignende bliver aftalt løbende. Marie er gravid med første fællesbarn.

³ Sabelström 2004:122

⁴ http://www.femina.dk/dit-liv/selvudvikling/renee-de-onde-stedmoedre
http://livsstil.tv2.dk/sexogsamliv/2014-03-25-klumme-den-%E2%80%99onde%E2%80%99-stedmoder-lever-i-bedste-velg%C3%A5ende

⁵ Helene er 41 år og har været sammen med sin kæreste i cirka tre år. Han har en søn på 8 år. Sammen har de tvillinger. De er for nylig flyttet fra hinanden, men blev kærester igen. Manden har samvær med tvillingerne hver tirsdag og lørdag, og så ses de, når han ikke har sin søn. De havde mandens søn i en 5/9-ordning. Dog har de haft ham boende fast i en periode på grund af sygdom.

LÆSEVEJLEDNING

3. Læsevejledning

Stedmoderskab er skrevet på baggrund af en kulturanalytisk undersøgelse af stedmødres rolle og rettigheder i den sammenbragte familie samt flere års feltarbejde/indsamling af henholdsvis materiale og viden.

Bogen indeholder uddrag af stedmødres egne fortællinger, hvis formål er at give et indblik i, hvordan stedmødre/bonusmødre/fars kærester oplever det sammenbragte liv.

På denne måde kommer kvinderne selv til orde og viser, hvordan de føler, hvordan de kæmper for at yde og i det hele taget navigerer i det sammenbragte liv.

Fortællingerne er redigeret let for at øge læsevenligheden. Kvinderne er anonymiserede, og navne er enten ændret eller beskrevet som eksempelvis (stedsønnens navn).

Nogle vil reagere på kvindernes udtalelser med fordømmelse, mens andre vil opleve lettelse over at se en anden kvinde sætte ord på egne følelser. Udsagnene bliver kun i nogle tilfælde forklaret. I de fleste tilfælde bruges fortællingerne til at understøtte bogens pointer. Derudover er det op til læseren selv at fortolke.

Efterhånden er der kommet flere og flere bud på, hvad man kan kalde sig i stedet for “stedmor”, et ord, som for de fleste skaber negative associationer.

Bonusmor, papmor, voksenven, ekstramor, fusionsmor og fars kæreste er nogle af de mest udbredte betegnelser.⁶ Fælles er, at de alle signalerer en stillingtagen til rollen som stedmor.

Valg af ord afslører i sig selv særlige betydninger og værdiladninger. Ordet “mor” rummer især en kraftig værdi, og koblet med andre ord signaleres noget af det samme, men alligevel ikke, heri afsløres kompleksiteten.

Manglen på en værdineutral betegnelse for stedmor-positionen er symptomatisk for de manglende rammer at agere indenfor, som mange kvinder efterlyser.

Det er de færreste, der kalder sig selv “stedmor”, men betegnelsen er her udelukkende brugt som fællesbetegnelse for rollen som stedmor/ papmor/bonusmor/fars kæreste, så man skal ikke lade sig skræmme af, at man ikke identificerer sig som “stedmor”.

Selvom det er tiltrængt med en værdineutral betegnelse, så er det ikke målet med denne bog at komme med et bud på en ny betegnelse. Tværtimod. Budskabet er, at det er op til den enkelte familie at vurdere hvilke rammer, der passer til deres fælles værdier, og at der ikke findes universelle regler for, hvordan man skaber en sammenbragt familie, ligesom der ikke findes universelle regler for, hvordan man er en kernefamilie.

Ved brug af betegnelserne “biomor” og “biologiske forældre” i denne bog menes der traditionelle kernefamilieforældre, og det er ikke hensigten at diskriminere eksempelvis adoptivforældre, der derfor også hører under betegnelsen “biologiske forældre”, selvom de ikke fysiologisk hører under denne kategori.

Undervejs bliver der brugt udtryk som eksempelvis “position”, “familiedannelsesproces” og lignende. De fleste vil blive forklaret undervejs, efterhånden som de bliver brugt.

Ordene “position” og “rolle” skal forklares fra starten.

Flere gange står der “positionen som stedmor”. Her skal forstås pladsen, hvor stedmoren befinder sig i familien. Det vil sige, at hun er trådt ind i en position/plads i familien, som tidligere har været udfyldt af den biologiske mor, eller at hun befinder sig i en position uden for kernefamilien.

Begrebet “rollen som stedmor” skal forstås, som hvordan vi vælger at udfylde “positionen” som stedmor på forskellig vis, og at der kan ligge nogle forskellige “tolkninger” i den måde, vi vælger at agere i rollen. For eksempel udfylder man rollen forskelligt, alt efter om man betragter sig selv som en “bonusmor” eller som en “fars kæreste”.

Det kan også være afgørende, hvilken rolle andre mennesker tildeler en. Denne rolle kan være svær at bryde ud af, selvom man måske ikke selv opfatter sin egen rolle og position, som de andre gør.

⁶