Titelblad

kaj therkelsen

Rejsen til Japan

mellemgaard

Kolofon

Rejsen til Japan
© 2016 Kaj Therkelsen og Forlaget mellemgaard

Redaktør: Ann-Britt Egholm Nissen
Grafisk produktion: KWG Design, Odense
Grafiker: Susanne Skovmøller

ISBN 978-87-7190-105-4

Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner,
der har indgået aftale med Copy-Dan, og kun inden for de
i aftalen nævnte rammer. Det er tilladt at bringe korte
uddrag i forbindelse med anmeldelser.

www.mellemgaard.dk

Lørdag

Der kunne godt være noget absurd i at have et job som rejseleder, tænkte Amalie. Om få minutter skulle hun endnu en gang mødes med en ny gruppe ved 7-Eleven-kiosken ved terminal 2 i Kastrup Lufthavn. Lige nu havde hun en navneliste samt deltagernes adresser, telefonnumre og e-mailadresser. Åh jo, hun havde også deltagernes aldre. Det gav nogle associationer om udseende og væremåde, som ofte var helt anderledes, end de associationer hun fik, når hun registrerede de rejsendes forskellige personlige data. Mens hun gik hen mod det mødested, der var aftalt, tænkte hun, at ganske langsomt ville de personlige data forandre sig til rigtig levende mennesker, der grinede af det, de syntes var sjovt. Nogle ville have det særpræg, at de konstant beklagede sig. Andre kunne ikke lade være med at fortælle vittigheder. Folks adfærd og udseende bevirkede, at de fremstod med hver deres egenart i takt med, at de lærte hinanden at kende og blev mere og mere trygge ved hinanden og derfor både turde og havde lyst til at vise forskellige sider af sig selv. Der var 16 rejsedeltagere, og denne gang var det alle sammen nogen med traditionelle, danske navne. Amalie rakte skiltet, hvorpå der stod Ali Baba Rejser op over sit hoved, og nu var der nogle af de folk, der havde en større kuffert med sig, der stillede sig op foran hende. Amalie smilede til dem, hvis de nikkede bekræftende, når hun havde spurgt, om de skulle med Ali Baba Rejser til Japan. De så alle sammen europæiske ud, så hun forstod godt, hvorfor alle havde danske navne. Engang havde hun dog oplevet en lys dansker, der hed Riza Rene Durmisi Jørgensen. Hun havde spurgt, hvorfor han dog havde taget sig sådan et navn, og Riza Rene havde sagt, at han havde taget sig et dansk, mellemøstligt navn for at finde ud af hvilke former for racisme, han kunne blive mødt med. Et stykke tid gav navnet ham mere modvilje, end han havde forestillet sig, men pludselig vendte det sig, og han begyndte at blive indkaldt til jobsamtaler, så Riza Rene påstod, at han ikke havde fortrudt sit navneskift. Han syntes, at folks fordomme gjorde hans liv mere spændende. Næste gang det danske fodboldlandshold spillede landskamp, forstod Amalie hvorfor.

“Vi er de 17 personer, vi skal være. 16 rejsedeltagere plus mig, og jeg hedder, som I sikkert har bemærket ud fra de papirer, I har fået tilsendt, Amalie Mariko Sakamoto Didriksen. Vi går nu til check-in, og som I ved, skal flyet mellemlande i Helsinki.”

Når en turist tog på rundrejse i Japan, var deltageren sikkert vant til at rejse, var Amalies umiddelbare tanke, men for en sikkerheds skyld fortalte hun, at gruppen efter ankomsten til Helsinki ikke skulle gå i ankomsthallen. Den vej var udelukkende for de passagerer, som skulle af i Helsinki. Nej, i stedet skulle de, når de var kommet igennem securitytjek, holde øje med monitorerne og komme ned til den gate, hvor flyet på den sidste distance til Osaka afgik.

“Er der nogle uklarheder, eller hvis der er noget, I bliver i tvivl om, så ringer I bare til min mobiltelefon, og så kan I altid få fat i mig. I skulle jo nødigt komme for sent til flyet, for billetten gælder kun til det fly, som afgår til Japan godt en time efter, at vi er stået af i lufthavnen i Helsinki”

Amalie kiggede spændt på de 16, som hun skulle tilbringe de næste 9 dage sammen med. Hun glædede sig til at vise dem hendes andet fædreland, for Japan var jo hendes andet fædreland, når hun var født af en japansk mor og en dansk far.

Ingen reagerede. Der var altså ingen uklarheder omkring turen hidtil. Det måtte hun jo tro på, men måske var de enkelte deltagere endnu så utrygge ved hinanden, at de enten ikke ville eller ikke turde stille spørgsmål. Nå, det blev bedre og bedre med folks lyst til at lukke munden op. Det viste Amalies erfaringer fra tidligere rejser.

“Fint!” svarede Amalie. “Så lad os stille op i en af køerne til bagageafleveringen, og så skal vi op ad trappen derhenne og gennem security, inden I har mulighed for at handle afgiftsfrit.”

Selv skulle hun sidde på plads 10c. Det var sædet ud til venstre midtergang. Så ville hun ikke besvære de to, der sad på 10a og 10b, når hun skulle på toilettet. Og det var også mest praktisk, når hun under de to flyvninger gik en tur rundt for at se, om alle i hendes flok havde det okay. De to, som sad på plads 10a og 10b, var et ældre japansk ægtepar. Gad vide, om hun også skulle sidde sammen med dem i flyet til Osaka. Hun var glad for, at hun ikke skulle sidde sammen med nogle af sine rejsefæller. Men det var jo ikke noget, hun havde indflydelse på. Det var lufthavnspersonalet, som bestemte, hvem der skulle sidde ved siden af hinanden. Men det var ikke sikkert, at alle hendes rejsedeltagere vidste det. Så hvis hun sad tæt på et par fra gruppen, kunne der være nogen, der mente, at deres rejseleder favoriserede eller kendte nogen fra gruppen. Det gjaldt om at eliminere alle mulige odds for, at turen fik en uheldig start.

Amalie rejste sig og lagde de papirer fra sig, som hun var begyndt at læse i, efter at flyet var lettet. Nu befandt flyet sig i skylaget, og der var adskillige minutter til, at passagerne så en lufthavn og dens omgivelser oppefra.

Ægteparrene og dem, der var i familie, sad ved siden af hinanden. Fire af de 16 rejste alene. Men af disse var to af dem blevet parret. Kun Vibeke, som så ud til at være midt i 50’erne og vistnok boede i Århus, sad midt imellem to mænd, som ikke var en del af hendes rejsegruppe. Vibeke lignede en kvinde, der havde let ved at komme i snak med andre, så måske ville hun og de to mænd, underholde hinanden hele vejen til Helsinki. Måske ville de læse hver deres bog eller avis, hvis de havde taget imod sådan en ved påstigningen af flyet. Måske ville de lytte til musik via deres høretelefoner, som lå i et net sammen med kataloger over de ting, som kunne købes på flyet. Endelig kunne de også se nogle af de film, som efter Amalies smag var tåbelige og ligegyldige film, men som kunne slå tiden ihjel for dem, der ikke brød sig om at læse eller tale med mennesker, som de sandsynligvis aldrig ville se igen. Hun forstod godt, at folk skyndte sig for at nå et tog, når de i Kastrup havde fundet deres kuffert på transportbåndet, for en rejse sammen i 9 dage var sjældent nok til at bygge et venskab op. Mange rejsedeltagere gav sig dog tid til at give hånd og sige tak for samvær, når de havde fået deres kuffert ved hjemkomsten i Kastrup. Men det var kun, når der var god tid til, at toget mod Jylland afgik.

Carl og Lennart havde fået plads ved siden af hinanden, konstaterede Amalie, da hun stod ud for 16d og 16e. Carl kunne være midt i 60’erne. Det var det, hun ville gætte på, hvis han bad hende om at skyde på, hvor gammel han var. Amalie havde tilfældigt lagt mærke til hans højre hånd, da han stod ved check-in og skulle aflevere bagage. Han havde en traditionel vielsesring på sin ringfinger. Manden tog altså af sted uden sin kone. Eller var han skilt og tog kun sin vielsesring på ved udenlandsrejser for at kunne være i fred for kvinder, der var på jagt efter en mandlig ven? Nej, Carl var helt sikkert gift og havde sikkert altid sin vielsesring på. Han havde jo ikke ligefrem et udseende, der gjorde, at kvinder blev interesserede, når han viste sig. Amalie ville dog heller ikke sige, at Carl var grim. Han havde et udseende, som matchede med det look, som mænd havde, når de havde passeret de 60 år. Hvorfor rejste han mon alene? Der kunne være flere grunde. Måske var hans kone syg og magtede ikke en rundrejse i Japan. Måske var hun en af dem, der hellere ville ligge ved stranden, eller hun brød sig ikke om varme over 30 grader. En temperatur som hendes gruppe bestemt ville opleve, mens de var i Japan. Lennart var sikkert 20 år yngre end Carl. Måske endnu yngre. Der var noget drenget over Lennart, som bevirkede, at man kunne tro, at han måske ikke var fyldt 40. Så var han jo yngre end hende. Nu da hun stod bag stolerække 16, kunne hun se, at ingen af Lennarts fingre bar ring. Havde han taget vielsesringen af, for at enlige og ensomme kvinder skulle tro, at han var single? Det troede Amalie heller ikke på. Lennart lignede ikke en mand, der skulle på rundrejse i Japan for at få kontakt til en ensom kvinde. Han rejste bestemt for at opleve en fremmed kultur. Gad vide om Carl og Lennart var blevet klar over, at de begge skulle på rundrejse sammen. Carl havde taget en murstensroman frem, som han nu sad og læste i, så Lennart var sikkert klar over, at Carl var dansker eller i hvert fald forstod dansk. Måske ville det være årsag til, at han ikke sagde noget til den ældre læsende dansker, som sad på sædet til venstre for ham. Nå, nu vil jeg sørge for, at Carl og Lennart ikke behøver at kede sig på turen, besluttede hun.

“Og I to sidder også godt?” Både Carl og Lennart kiggede op. De så begge mere forbavsede end irriterede ud over at være blevet afbrudt. “Jo tak, der er rigelig plads til benene, og turen til Helsinki varer jo kun godt en time.” Svarene fra de to herrer var ikke helt enslydende, men det lød noget i den retning, da de begge svarede på Amalies spørgsmål.

“Jamen det er jo godt. Jeg sidder på 10c, og I er velkomne til at henvende jer, hvis der er noget, I vil have oplyst på den her flyvetur og den noget længere flyvning, vi skal på, når vi i Helsinki kommer på flyet til Osaka.”

Amalie satte sig på 10e og genoptog læsningen af sine papirer. Nu er Carl måske sur over, at jeg afslørede, at de begge skulle på samme rundrejse. Hvis Lennart vil snakke, så når Carl ikke så langt i sin roman, som han havde håbet, men mon ikke både han og Lennart er glade for at lære hinanden lidt at kende, inden de får nok at se til på rundrejsen.

“Nå, du skal også på rundrejse i Japan?” spurgte Carl manden til højre for sig, da Amalie havde sat sig.

“Ja, det skal jeg,” svarede Lennart og overvejede, om han nu sad ved en person, som absolut ikke kunne holde kæft. Han havde for længst bemærket, at det som den gamle sad og læste i, var en bog på dansk, men fordi han læste i en bog med dansk tekst, behøvede han jo ikke at være en af de andre rejsedeltagere. Han havde ellers ikke haft lyst til at vise, at han var dansker, men nu havde Amalie jo afsløret det, og det var måske ikke så dumt at finde ud, hvad den gamle var for en. Han rakte sin hånd frem mod Carl og sagde sit fornavn. “Vi kan jo lige så godt fortælle hinanden, hvad vi hedder. Det er jo mest praktisk at kende hinandens navne, når vi skal være sammen det meste af dagen.”

“Er det første gang, du skal til Japan, Lennart, og er du i det hele taget en af dem, der rejser meget?”

Lennart tog hovedtelefonerne af, så han ikke kunne høre lydene fra den film, som han var i gang med at se på den lille skærm på sædet foran ham.

“Jo, det er første gang, jeg skal til Japan. Det er utroligt meget, vi når at se af et så stort land på 9 dage. Ja, egentlig er det kun syv dage. Vi bruger jo to af dagene på at rejse dertil og derfra.”

“Jeg mener, at det er Kyoto og byerne Osaka, Kobe og Nara som ligger tæt på, som er de kulturelle og historiske højdepunkter. Og vi når jo også Hiroshima, inden vi slutter af i Tokyo. Ja, jeg synes også, at vi når meget på 9 dage. Jeg tror ikke, at en måned er nok, hvis man vil opleve hele Japan. Når vi er kommet hjem, kan vi jo vurdere, om der er noget, vi gik lidt hurtigt henover og så tage herned en gang til. Men jeg tror ikke, at det bliver tilfældet for mig, at jeg kommer til at gense Japan. Der er så mange andre lande i Asien og Sydamerika, som jeg vil nå, inden jeg ikke kan klare at rejse så langt mere. Og den tid nærmer sig jo i mit tilfælde, kan du vel se på mig.”

Lennart smilede. “Jeg kan høre, at du har lysten til at rejse, selvom du ikke ser ud til at være teenager længere. Det var Carl, du hed?” Carl nikkede, og Lennart fortsatte. “Jeg har det på samme måde. Jeg bryder mig ikke så meget om at komme et sted to gange, når der er noget, som jeg endnu ikke har set. Jeg har været i Berlin to gange, men den ene gang var før Murens fald. Da var jeg dreng og rejste med mine forældre, og den anden gang var jeg i 20’erne, og siden da er der jo sket meget, så det var et helt andet Østberlin, jeg oplevede.”

“Nå, du skal vel se din film færdig, og jeg vil da også lidt længere i min bog. Vi kommer nok til at snakke rejseminder, når vi skal på den lange flyvetur fra Helsinki til Osaka,” sagde Carl. “Ja, det gør vi jo ikke, hvis vi ikke skal sidde ved siden af hinanden. Jeg skal sidde på 46d. Hvad er dit sædenummer?”

Lennart tog sit andet boardingpas frem. “46e” oplyste han.

“Skal vi så ikke gemme lidt af vores snak til næste fly?” spurgte Carl. “Jeg vil som sagt gerne nå nogle sider i den roman, jeg har taget med, og jeg tvivler på, at jeg når ret meget læsning på hotelværelset. Jeg tror, vi er kvæstede, når vi når hotellet i aften, for jeg kan af programmet se, at det bliver nogle lange dage.”

Lennart slog en latter op. “Det er rart, at du er en, der siger tingene ligeud. Jeg var bange for at fornærme dig, hvis jeg tog høretelefonerne på og begyndte at koncentrere mig om filmen. Men jeg kan godt lide, at du har den opfattelse, at man både skal give sig tid til at tale med ens rejsefæller men også give plads til sig selv.”

På hotellet

Det havde taget halvanden time at køre fra lufthavnen i Osaka til deres hotel i Kyoto, konstaterede Carl. Han havde bevidst valgt ikke at sætte sig ved siden af Lennart. Det var en balancegang. Han havde lyst til at vise imødekommenhed, men på den anden side ønskede han, at de andre ville snakke med ham, fordi de kunne lide hans væremåde. Alle skulle have lov til at lære hinanden at kende. Ja, alle havde vel en pligt til at prøve at få en dialog i gang med alle, der var med på turen? Carl ville gerne virke både sjov og vidende. Han havde beholdt sin vielsesring på, for at der skulle spørges til Marianne, som desværre ikke havde været med ude at rejse de sidste 10 år. En tur gav fælles oplevelser men også skænderier, når han og Marianne var alene på deres værelser. Og sådan var det nok med alle andre ægtepar, selvom de altid virkede så harmoniske, når de sad ved siden af hinanden ved aftensmaden.

På afstand havde de set et glimt af den berømte borg i Osaka. “Den har jeg et særligt forhold til, men hvilken får I at vide en anden dag,” lovede Amalie. “Desværre indgår en tur til Osaka ikke i vores program, men borgen kunne være et udflugtsmål på jeres fridag på onsdag,” mente hun.

“Der står da ikke noget om en fridag i programmet,” sagde Lennart. Carl havde smilet, da han så Lennart sidde i den bagerste del af bussen. Carl satte sig to pladser foran ham.

“Nej, men der bliver en fridag på onsdag, hvor I kan vælge at se det, som jeg ikke har sat på programmet. Men nu synes jeg, at jeg vil give jer fred, så I er oplagte til at fortælle, når vi kommer frem. Vi tager en gåtur i de mest spændende gader nær hotellet, mens vores bagage bliver bragt op på vores værelser.”

“Jeg håber ikke, at I er alt for trætte. Klokken er 10 her i Kyoto, men jeres indre ur er nok stadig i Danmark, hvor klokken kun er 3 om natten. Hjemme er der mørkt, selvom det er højsommer, men her har det allerede været lyst i nogle timer. Hvis jeg gav jer lov til at sove en times tid, ville de fleste ikke komme op, for I har ikke fået jeres søvnbehov dækket. I får et kvarter til at komme op med jeres håndbagage. Ja, det bliver I nødt til at klare selv. Personalet har ikke tid til at servicere jer lige nu, siger de her i receptionen. Så kan I måske skifte til nogle praktiske sko, for vi skal på en rask vandretur samt derefter køre lidt rundt med metroen, så vi får set de vigtigste attraktioner udefra i de nærmeste gader. Når det er overstået ved femtiden, får I et par timers frihed, til vi skal hen til det sted med taxa, hvor vi skal spise vores første aftensmad i Kyoto. Menuen indeholder blandt andet det berømte kobekød, som vi ellers først skulle have på onsdag, men jeg har tilladt mig at lave om på programmet. Allerede nu virker I som en rejsevant gruppe med specifikke interesser. Det var derfor, jeg nævnte Osaka som en mulighed på jeres fridag. Borgen er bestemt en attraktion, der er værd at bruge noget tid på, og med Japan Railways kan I nå dertil på en god times tid. Borgen har en bestemt betydning for mig, da den er relateret til min families historie, men det vil jeg fortælle om, når vi nyder det møre kobekød i aften.”

Carl

De var nok en syv-otte stykker, der sammen stod ud af elevatoren på 3. etage. Carl kunne se, at han ikke skulle gå ret langt for at komme hen til sit værelse. Han stillede på tallene, så han kunne åbne sin aflåste kuffert og besluttede, at han ville nøjes med at skifte sokker og sko. Han ville vente med et bad, til byrundturen var overstået. Og kunne han i det hele taget nå mere end at skifte sokker og sko, når Amalie kun havde afsat et kvarter, til de igen skulle indfinde sig i receptionen? “Nå, er Carl også dukket op. Så begiver vi os ud i de pulserende gader.”

Der var nogen, der grinede. Carl kiggede på sit ur. Der var gået godt 20 minutter siden, han havde slæbt sin kuffert ind i elevatoren for sammen med fem fra gruppen at tage op til tredje etage. Han syntes, han havde skyndt sig, men alligevel havde han været for længe om at komme ned. Var det en hånende latter eller en inkluderende latter? Der var jo pokkers til forskel. Og det lille intermezzo var vist allerede fortrængt. Carl satte sit gangtempo op, så han nu var mellem de forreste. “Vi krydser gaden henne ved det næste lyssignal,” oplyste Amalie i spidsen for sin flok. Den japanske rejseleder, Shiro, dannede bagtroppen for at sikre, at alle kom med. Selvom Carl kun havde befundet sig nogle få minutter ude i det centrale Kyoto, kunne han mærke, at han var kommet til et sted, hvor antallet af mennesker på gaden lignede noget, der mindede om gadebilledet i Danmark, for i det næste øjeblik at vrimle med tæt på hundrede mennesker, så man var nødt til at skubbe for ikke at komme fra hinanden. Den gade, de nu befandt sig på, var en rigtig handelsgade, hvor der ikke var adgang for biler. Masser af stader var sat ud på gågaden, og alskens varer kunne købes de næste mange hundrede meter. Alt fra fødevarer i form af fisk og kylling og grøntsager til legetøj, elektriske, moderne mobiltelefoner, iPhones og videokameraer, men hvis der var nogen, der skulle handle, måtte det blive en anden dag, for vandreturen ned ad denne salgsgade var et forsøg på at give de nyankomne skandinaver en fornemmelse af den puls, der bankede i den del af Kyoto, hvor gruppens hotel lå.

Åh, det er det samme lort alle vegne, tænkte Helle. Gågader over hele verden hvor folk skal føle sig fristet af billige tilbud på ting, de ikke har brug for. Mad, som de får lyst til på grund af den fristende duft. Kitsch, der skal tilfredsstille købegenet hos de stakler, der ikke har styr på deres impulser og så bare må eje og spise, fordi de har råd til det. Det gav sig også udslag på helbredet, konstaterede hun som uddannet læge. Hun havde senere specialiseret sig til gynækolog for at arbejde med noget, som ikke var resultatet af folks ubetænksomhed og skødesløse livsstil. Desværre var tendensen også trængt ind i hendes familie. Robert, som hun havde Nanna sammen med, havde også et behov for at købe ting, som han, hvis han tænkte blot en lille smule over sin adfærd, vidste, at han ikke havde brug for. Robert havde stadigvæk kvaliteter, som gjorde, at hun stadig havde dage, hvor hun var vild med ham, men nu hvor Nanna snart rejste hjemmefra, kunne hun ikke bruge hende som instrument til at neutralisere forholdet mellem Robert og sig selv. Hun var faktisk glad for, at Robert påstod, at han ikke havde tid til at tage på ferie nu. På denne tur skulle hun gøre sit til, at Nanna fik de samme værdier som hende. Nysgerrighed og kvalitetsbevidsthed og ikke noget med at krybe over gærdet, hvor det var lavest. Men kunne hun og Robert tillade sig at bruge Nanna som et objekt i deres indbyrdes magtkamp?

“Så går vi ned ad trappen her. Vi skal ud at køre med metro. Det er et stort problem at komme frem i bus her i Kyoto, især fordi det stort set er umuligt at parkere. Ganske få af de danske rejsefæller havde fået mulighed for at komme til at sidde på en bænk i den metro, de nu befandt sig. Carl havde ben, som ikke var lige lange. Det gav ham rygsmerter, når han stod på samme sted ret længe ad gangen.

Amalie stod selvfølgelig op. Hun ville dels virke uhøflig, dels legemligt svag, hvis hun optog en siddeplads, så de ældste og mindre sporty i gruppen ikke havde mulighed for at komme til at sidde ned. Nu pegede hun på kortet over metronettet. Afstanden mellem metrostationerne var trykt illustrativt oven over vinduerne i toget.

“I kan se her, at hver station har et bogstav og et tal. Vi stod på ved M 16, og vi kører frem til M 12. Så stiger vi ud en halv time, og jeg fortæller jer om den del af Kyoto, som vi ser her. Så stiger vi på igen og kører til D 8. Det vil sige, at vi skal væk fra M-linjen og over på D-linjen, og så kan I se, hvor mange stationer I skal køre for at nå frem til D 8. Det sværeste er nok at komme på de rigtige linjer.” forklarede hun. “Kommer I til at køre i den forkerte retning, kan I vælge at køre hele ruten rundt. Det tager nok ikke mere en god halv time, men I kan også stå ud og via trapperne komme til det spor, som kører i den retning, som I skal.”

Nogle få fra gruppen rystede på hovedet. Det fandt de aldrig ud af, mens andre sagde, at så virkede det hele da faktisk ikke så svært.

Carl huskede, hvordan han med sin kone, Marianne, for år tilbage havde kørt i metro i de europæiske hovedstæder. Paris, Rom og London. Marianne hadede metroer, fordi det gik så stærkt med at komme ind og ud af togene. Hendes forringede syn bevirkede også, at hun var fuldstændig afhængig af ham. Carl havde sagt, at hans gruppe hovedsagelig skulle køre i metro i Kyoto og Tokyo og ikke så meget i bus. God fornøjelse, havde Marianne sagt. Jeg misunder dig ikke sådan en tur. Jeg kan ikke forstå, at du gider fare af sted i din alder, men på det område har du og jeg altid været forskellige. Jeg kan godt lide at rejse og komme ud og se noget nyt. Men jeg gider ikke fare rundt på en måde, som om vi stadig er i begyndelsen af 20’erne.

“Så skal vi af. Læg mærke til mit skilt. Selvom Shiro nok samler jer op, er det bedst, at I gør jeres for at komme med den rigtige vej. Førend I ved af det, kan hele gruppen være gået en helt anden vej. Det er noget møg lige nu, for I ved jo ikke, hvad vi skal op at se, men i aften gør det nok mindst skade, for skulle I da komme væk fra os andre, vil en taxa tilbage til hotellet ikke ruinere jer. Jeg vil tro, at en taxa fra det sted, hvor vi skal spise i aften og hjem til hotellet, vil koste jer omkring 40 kroner.”

Det lyder til, at taxapriserne cirka er en tredjedel af, hvad de er hjemme i Odder eller Århus, tænkte Nanna. Så havde hun da råd til at komme væk fra sin mor, hvis hun ellers kom op at skændes med hende. Hendes mor, Helle var generelt den dejligste mor, man kunne tænke sig, og selvom hun gerne ville fremstå som en tolerant person, der gav plads til dem, der havde andre meninger og værdier end hende selv, så var det nemt at finde ud af, hvor hun havde sin mor. Der var ingen tvivl om, at hendes mor tit var flov over, at hendes ægtefælle ikke havde den store kulturelle interesse og kun var en kapacitet inden for sit arbejde. Nannas far, Robert følte, at det var svært at nå op til sin kones niveau, og tit var det også svært at være deres datter, fordi hun let kom til at være mere instrument end menneske med en selvstændig tankegang, når hun skulle agere i sine forældres magtkamp. Det hjalp Nanna, at hun havde en forstående kæreste i Jesper. Ham savnede hun selvfølgelig på turen, men på en måde var hun glad for, at det var hendes mor, hun rejste sammen med på. Havde det været sammen med Jesper, var det nok blevet for mange dage, hvor de ikke var kommet op og fik set det, som hun også syntes, man skulle se, når hun brugte den mængde penge på sådan en rundrejse. Havde det været Jesper og far Robert, hun var på rundtur med, havde det været svært at skulle forholde sig til så mange, der gik op i ret så forskellige ting. Nej, det var godt nok, det var mor, og Nanna vidste, hvordan hun kunne sige fra over for hende, så hendes mor ikke kom til at bestemme for meget over hende.

Lennart

Amalie førte sin gruppe ind til betydeligt smallere gader, da de nåede frem til det område, som blev kaldt Gion-området. Enorme rispapirlamper i alle regnbuens farver prydede de gamle huse, som de passerede på begge sider. De var heldige, fordi af og til dukkede geishaer op – hvidmalede i ansigterne i dyre kimonoer og med smukt opsat hår vimsede de ind og ud af de stemningsfulde tehuse, som prægede gyderne i kvarteret. Og geishaer var de kommet for at se. I Gion-kvarteret havde de befundet sig i århundreder og var en del af miljøet og ikke noget, som var arrangeret for at lokke turister til og tjene penge på dem. Alt virkede anderledes end det, han havde set i andre lande i Asien, tænkte Lennart. Han sammenlignede det et øjeblik med Pattaya nær Bangkok, hvor unge mænd tjente penge på kunder af samme køn. De unges indtjeninger afhang mest af alt af deres udseende. Men der var en æstetisk romantik over Gion-kvarteret, som Pattaya helt var blottet for, mente Lennart at kunne konkludere. I Gion byggede samvær mellem turisten og kunden også på kultiverede samtaler om kunst og litteratur, hørte han Amalie sige. Det så Lennart som en kontrast til de unge, der i Pattaya tjente til livets opretholdelse via turisters ønsker og behov. I Pattaya skulle den prostituerede først og fremmest tilfredsstille et fysisk behov. Det var i de fleste tilfælde det, som turisterne vovede sig ind i området for, mens det i Gion-kvarteret nok var flere ting, som turisterne eller de japanske ægtemænd, som også var gæster her, havde brug for.

Lennart så Natalie for sig. Det var den kvinde, som han sidst havde noget erotisk sammen med. Faktisk havde de nok noget kørende endnu, selvom hun ikke var med på denne tur. Lennart kunne mærke, at han savnede hende. Men en tur som denne var ikke noget for hende. Han havde læst en bog af Murakami og var blevet bestyrket i, at han skulle til Japan næste gang, han rejste langt. Natalie havde også prøvet at læse Murakamis bog, men det var kun blevet til lidt over 20 sider. Jeg føler, at jeg udsætter mig for åndelig tortur, og da Lennart spurgte, hvorfor hun kom med den dom, var det ikke specielt præcise vurderinger, hun kunne diske op med. “Der er beskrivelser, som jeg finder intetsigende,” forklarede Natalie, “Jeg føler, at Murakamis sætninger bare er fyld, for at romanen skal nå op på de antal sider, som er nødvendige for, at det kan kaldes en roman.”

Natalie havde slået op på nogle sider i romanen for at styrke hendes argumenter. Lennart huskede, at han havde trukket på skulderen og havde sagt, at han ikke var enig med hende. Så havde Natalie taget kataloget fra Ali Baba Rejser: “Ifølge programmet ser det heller ikke ud til, at der bliver en dag og ikke engang en halv dag, hvor vi kan være os selv. Det bliver meget med at gå, og det har jeg principielt ikke noget imod, men jeg har brug for at stoppe op og sidde på en café, eller hvad folk nu sidder ved i de japanske storbyer og bare glo på folk, mens jeg nyder noget at drikke.”

“Er det tid til fordybelse, som du tror, at du kommer til at savne?” spurgte Lennart, “Gå i dybden kan du da så rigeligt gøre, når du kommer hjem. Når vi er af sted, er opgaven at suge til sig de dage, hvor du er ude at se den enkeltes bys attraktioner. Når du er tilbage i Danmark, har du masser af weekender til at se de film, du har optaget og kigge i de bøger, du måske har købt. Så er du tilbage i Japan igen og inde i Nijo-borgen eller i det kejserlige palads. Alle de steder, som fascinerede dig og som resten af dit liv vil være nogle af de højdepunkter, som du går og samler på, og som du kan genopleve på dine egne film senere i livet, når du fysisk ikke er i stand til at rejse til nye steder men må nøjes med at tænke tilbage på de lande, du besøgte, dengang du var mere mobil. Ja, nu siger jeg nøjes, men nøjes er jo et helt forkert udtryk at bruge i den sammenhæng. For det er bestemt ikke at nøjes med at se årgamle optagelser fra Rumænien, USA eller Indien eller nogle af de lande, du for år tilbage rejste rundt i. Det, at blive mindet om hvad du oplevede for fem eller otte år siden, betyder måske, at der er noget, som du dengang ikke tillagde den store værdi, men som nu er noget, som du her fem til otte år senere, er blevet klar over havde en større betydning, end du vidste.”

“Jamen, jeg er slet ikke uenig med dig, Lennart,” smilede Natalie, “Jeg forstår godt de synspunkter, som du forsøger at overbevise mig med, men grunden til at jeg ikke tager med på turen til Japan, er, at jeg synes, at den er for komprimeret. Hvis jeg skal til Japan og opleve det, som du skal nå på 9 dage, så vil jeg i hvert fald have 14 dage eller mere til det. Jeg har brug for de dage, hvor jeg laver det, som du sikkert ville kalde spildtid. Jeg vil fede den i badekarret. Gå ind og få ordnet hår hos en lokal frisør eller glo på folk fra en café. Modsat dig, som i hvert fald skal nå nogle af byens mest attraktive museer.”

“Okay, jeg kan ikke overtale dig,” erkendte Lennart, “Men hvad vil du så foretage dig, de dage jeg er i Japan? Du har jo ferie de samme uger som mig. Skal du så bare ligge i en af byens parker og tage sol? Hvad nu hvis det bliver regnvejr. Sommeren har jo ikke ligefrem været fremragende indtil videre i år, og der er jo ikke noget i vejrudsigten, der lover, at det bliver anderledes, mens jeg er væk.”

“Lotte og jeg har besluttet os for en uge på Malta. Vi skal bo ved i en mindre by, der hedder Qawra, som ligger i St. Paul’s Bay, og øen er jo ikke større, end at vi fra det sydligste af øen på en times tid kan komme tilbage til vores hotel i Qawra.”

Natalie havde kysset Lennart på panden og sagt at det, at de tog hver sit sted hen, sikkert ville berige deres venskab.

Venskab, tænkte Lennart. Nå, for hende er vores forhold venskab. For mig er det dog lidt mere. Men det var jo forskelligt, hvad folk lagde i et venskab, og hvad venner gjorde sammen. Der fandtes jo et begreb, der hed bollevenner. Var det bollevenner, han og Natalie skulle være? De bollede godt sammen. Det kunne han mærke på sig selv, og måske var det den eneste grund til, at Natalie holdt fast i ham. Nu da han gik rundt i Gion-kvarteret og kiggede på geishaer, kunne han se, at der kunne være utallige mange former for relationer mellem en mand og en kvinde. Man kunne købe sex en enkelt gang eller mange gange, så en kvinde havde et lukrativt deltidsjob. Man kunne købe en person til at rumme ens tanker og til hjælp til at finde ud af sit liv. Det var vist det, man gjorde, når man gik til psykolog. Hos en psykolog kunne man ikke betale for fysisk kontakt. Det hørte ikke til psykologers funktionsbeskrivelser eller spidskompetencer …

“Stop, Lennart, der er rødt lys!” En af rejsedeltagerne greb fat i hans bluse, da han ville krydse gaden. Lennart så op. Da de var kommet ud fra de smalle gader, havde han været helt væk i sine tanker, om hvordan Natalie havde det, og hvordan hun ville være, når de mødtes igen efter hver deres rejse? Hvis de primært skulle være bollevenner, blev deres relation ikke et livslangt forhold. Hvis det kun var fysisk tilfredsstillelse, de kunne give hinanden, var der noget, de ikke fik hos hinanden, og som man så ville kunne søge andre steder. Lennart besluttede sig for at droppe sine spekulationer om fremtiden med Natalie og i stedet blive mere nærværende omkring der, hvor han fysisk nu befandt sig.

Den første aftensmad i Japan

“Jeg tør lægge mit hoved på blokken på, at det at spise kobekød er noget, der kommer til at være jeres helt store kulinariske oplevelse. Kobekød smelter simpelthen på tungen, og hvis der er nogen af jer, der har den overbevisning, at mad er noget, man indtager for at overleve, så siger jeg til vedkommende, at han eller hun bare kan tage på McDonald’s eller Burger King, hvis de blot vil have deres sult tilfredsstillet. Den type spisesteder er der sikkert lige så mange af her i Kyoto, som der er i København.” Amalie havde besluttet at tage de helt store beskrivelser frem, nu da hun skulle reklamere for det berømte oksekød.