Titelblad

Flemming Rasmussen

Da Bedstefar skød Poul barber

– Barndomserindringer og refleksioner

mellemgaard

kolofon

Da Bedstefar skød Poul Barber – Barndomserindringer og refleksioner
© 2016 Flemming Rasmussen og Forlaget mellemgaard

Redaktør: Sabrina Bruun Fromberg-Madsen
Grafisk produktion: KWG Design, Odense
Grafiker: Tine Wichmann
Forsidetegning: Leo Thiel
Portræt: Thomas Jessen

ISBN 978-87-7190-143-6

Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner,
der har indgået aftale med Copy-Dan, og kun inden for de
i aftalen nævnte rammer. Det er tilladt at bringe korte
uddrag i forbindelse med anmeldelser.

www.mellemgaard.dk

VELUX FONDENs støtte er ydet under Fondens fundatsbestemmelse, der
giver mulighed for at støtte aktive ældre. Kvalitative og redaktionelle vurderinger
i forbindelse med udgivelsen er varetaget af forlaget og forfatteren alene.
Forfatteren siger tak til Fonden for velvillig støtte.

Forord

Ved nærmere eftertanke er der mindst tre begrundelser for, at denne bog er blevet til.

For det første er det, fordi mine to børnebørn Asta og Ida, adspurgt, hvad vi skulle læse, når jeg puttede dem, gang på gang har sagt:

– Bedstefar, læs den historie, om dengang der gik ild i vikarens bukserøv, fordi han stod for tæt på kakkelovnen.

Den blev så selvfølgelig læst, og da børn ikke kan få nok af røverhistorier, blev der så spurgt igen:

– Vil du ikke godt læse den, om da du åd kridt for at blive fri for sangtimer.

Ja, sådan kunne der let blive læst fire-fem anekdoter inklusive den om ”Bedstefar, der skød Poul Barber i røven”, inden ungerne faldt i søvn, og jeg kunne liste ud af sengen igen og gå ind til de voksne.

Så tak til mine børnebørn, fordi de gav mig idéen til at udgive mine barndomserindringer.

Den anden grund skal findes et helt andet sted: Baggrunden er, at jeg selv gerne vil vide meget mere om min far, end jeg gør. Jeg ved nemlig utrolig lidt, fordi han døde som 39-årig, da jeg var to år, og min moder har aldrig fortalt så meget om ham. Måske har hendes smerte i forbindelse med hans død været for stor til at fortælle. Jeg har også selv været for dårlig til at spørge ind til ham, inden det var for sent. Behovet for at vide meget mere om min far er især kommet efter, at jeg er blevet senior. Med denne bog havner mine efterkommere ikke i min kedelige situation – at mangle information om deres fædrene ophav.

Alle mennesker har en historie at fortælle. Ved at sætte mig et skrivespor med tilbageblik på fx barndommen fortæller jeg en del af danskernes historie. Samtidig tilfredsstiller jeg mig selv ved at grave i mine barndomserindringer og blive klogere på dem. Ved at skrive dokumenteres en del af mit liv. Jeg håber, at især folk på Nordfyn kan have glæde af mine barndomserindringer, men folk, der er vokset op i en landsby i andre dele af landet, kan sikkert også nikke genkendende til fortællingen. Ældre mennesker kan få minder frem og genkende den beskrevne tid, og det glædes mange over, og yngre kan få en god historie gennem anekdoterne og få en ny viden om en svunden tid tilbage til 1940’erne og især 1950’erne. Det var så den tredje grund.

Bogens ti kapitler er tematisk opdelt, og hvert tema er delt op i et anekdote-, fortælle- og perspektivafsnit.

Udgangspunktet er anekdoter fra barndommen, som foldes i ud et fortælleafsnit, og til sidst kigger jeg tilbage og perspektiverer anekdoterne og fortællingen for at give et bud på, hvordan min barndom kan have formet mig som voksent menneske.

Jeg har taget perspektivdelen med, fordi jeg tror, det er godt for enhver at reflektere over, hvem man er, og hvorfor man er blevet, som man er. Det er en vigtig baggrund for at kunne udvikle sig som menneske. Hvorfor skal andre så kunne læse om disse tanker i denne bog? I mit tilfælde er det mest, fordi jeg håber, at andre kan blive inspireret til at få gang i en tilsvarende analyse af eget liv med chance for, at det kan blive bedre.

Da der primært er tale om mine erindringer, kan andre måske huske tingene anderledes. Jeg har bestræbt mig på at fortælle ”min sandhed”, og for at fremme læselysten benytter jeg mig især i anekdoteafsnittet ofte af direkte tale for at konkretisere og sætte en scene. Det siger sig selv, at jeg ikke kan huske, hvad der ordret er sagt af hvem, men selve kernen i historierne er sande, og det, der siges af en person, er sagt eller kunne lige så godt være blevet sagt. Med hensyn til navne i bogen er nogle rigtige, andre er opdigtede, fordi jeg ikke har kunnet huske dem.

Jeg takker samtidig mine børnebørn Asta og Ida, fordi de bad mig læse godnathistorier og dermed har motiveret mig til at skrive bogen.

Samtidig tak til min kone, Grete Kronborg, som har sparret med mig, læst korrektur og skubbet på hele vejen igennem processen. Ikke mindst tak til min broder, Bender Rasmussen, som har inspireret mig og bidraget med flere af anekdoterne, og som, når det kommer til stykket, kan huske mere fra landsbyen end jeg selv. Han har også læst korrektur, og det er et stort arbejde. En særlig tak til Anny og Helge Nielsen, fordi de hjalp mig med gamle fotos og historiske informationer om Hårslev Boldklub. Min gamle fodboldleder fra Hårslev, Erling Jørgensen, fik jeg også en god snak med på plejehjemmet Søbo i Bogense. Desværre er han død nu. Jeg er også taknemmelig for, at formanden for Hårslev Boldklub, Lasse Mogensen, fandt de gamle bestyrelsesreferater frem, der ellers var gemt væk i Hårslevhallen. Også tak til Lise Gøttsche for konstruktiv kritik og Poul Fredslund Andersen og Lisbeth Andersen i Randers, som har lagt ører til nogle kapitler og givet mig lyst til at udgive erindringerne i bogform.

God læselyst

Flemming Rasmussen

Kapitel 1
Hjemmet
– fra lokum til træk og slip

Lokumsspanden

Vi havde lokum udenfor huset, et gammelt das som det hed. For enden af vores cykelskur gik man ind i et lille rum og satte sig på tønden, når man skulle lave stort. Når man skulle tisse, foregik det i haven. Så proceduren var, når man skulle på lokum, at gå ud ad bryggersdøren og op igennem haven ca. 20 meter, åbne den vakkelvorne, knirkende trædør, ned med bukserne, op på toilettet og så presse. Når vi var færdige, tørrede vi med avispapir.

Det kunne gå an om sommeren, selvom stanken fra tønden var strid, men pyt, vi var jo vant til det. Værre var det om vinteren, hvor lugten var mindre stram, men til gengæld var det meget, meget koldt for røven.

Det var også et problem, hvis spanden ikke var blevet tømt til tiden. Så kunne der komme top på. Den kunne heldigvis fryse til is om vinteren, men om sommeren skete det nogle gange, at lortene løb ud over kanten, og så var vi på den, min broder og jeg, der skulle tømme spanden. Det foregik på den måde, at hvis min broder gravede hullet, kunne han vælge, hvilken side, han ville bære spanden i, og det var vigtigt, fordi det ene håndtag sad lidt løst. Og røg det af, kan du forestille dig, hvad der ville ske. Sidevælgeren inspicerede derfor først nøje spanden. I hvilken side var ”Himmelbjerget”? Det var ingen vanskelig beslutning – ”lavlandet” blev valgt.

Lokummer: En tvilling til vores lokum fra 1950’erne. Bare lidt finere. Spanden stod naturligvis i al sin vægt og fylde under låget. Den skulle tømmes jævnligt! Foto: Flemming Rasmussen: Den Fynske Landsby, Odense.

Nå, vi måtte modstræbende til det. Lokummets træskelet blev afmonteret, og der stod så spanden i al sin magt og vælde, og vi trådte an på hver sin side med næsen i samme retning.

– En, to, tre, løft, der var klare regler for, at ingen måtte løfte, før der blev sagt løft! Det var sket før med rigtig megen ulykke til følge for den, der løftede for sent. Det sagde splat, og buksebenet var belortet. Nu gik vi så med stavrende skridt ud ad døren og hen til hullet i haven. Hulgraveren havde også den fordel, at han ikke skulle vende spanden, men kunne fjerne sig fra vendepladsen i passende afstand og derfra komme med hånende bemærkninger til ham, der tømte spanden, der jo skulle tæt på med næsen, da han tog fat under spanden, for at få den vendt! ”Ha, du fik lort på gummiskoen! Lugter det ikke himmelsk?”

Når spanden var tømt, blev der strøet et tyndt lag jord på, og så var den skid slået, når spanden ellers var kommet på plads igen, og lokummet monteret rundt om den.

Alligevel var der nogle gange et efterspil. For vi legede jo i haven, og det skete, at vi glemte hvor hullet var, og nogle gange jokkede vi igennem, og så fik vi lort på sko og strømper, og den uheldige var udsat for drillerier og mobning.

Værre var, når Fido og jeg fik narret en kammerat, som var et par år yngre end os til at spille bold i haven med os. Måske var det nabokøbmandens søn – lille, irriterende Anders. Vi lavede målet med to pinde lige foran lokumshullet, som vi pænt camouflerede med pinde og blade.

Lille Anders var henrykt over at spille fodbold med de store.

– Du står på mål, kommanderede vi.

Der blev hurtigt scoret, og mindstemanden vendte rundt og hentede bolden. Efter to-tre mål var hans held brugt op, og han jokkede igennem jorden, og med det hvide ud af øjnene så han katastrofen, og vi sagde, at han skulle løbe hjem til sin mor og sladre, få skiftet sko og strømper, og så måtte han gerne komme og stå på mål igen.

Ellers havde vi en frugtbar have med alt det lort, vi gravede ned. Kartoflerne stod flot hvert forår, og der var mange ved hver plante, og de smagte himmelsk.

Til seksdagesløb – udenfor

– Mor, må vi godt cykle til Maderup og se seksdagesløb i aften?

Min storebror var fremme i skoene, og jeg vidste, at når han sagde ”vi”, gjaldt en evt. tilladelse også mig, som var 10-11 år. Jeg var godt klar over, at vores cykelhelte, par nr. syv, Kay Werner og Evan Klamer, ikke skulle køre seksdagesløb i vores lille naboflække, Maderup, som bestod af tre gårde, lidt flere husmandssteder og så en radioforhandler. Min mor fulgte også godt med i sport og vidste, at hele Danmark og ikke mindst hendes to sønner havde fået seksdagesløbfeber. Løbet kørtes jo i virkeligheden i Forum i København med op mod 10.000 tilskuere pr. aften.

Men løbet kørtes altså også i Maderup tre kilometer fra Hårslev hos Ejgil radioforhandler, for han var fremsynet og havde anskaffet sig et moderne fjernsyn, og seksdagesløbet blev sendt af Danmarks Radio som en af de første store landsdækkende reportager overhovedet.

Selvom der måske var en eller to fjernsynsnørder, der havde købt et fjernsyn, var der absolut ingen andre på egnen, som kunne præstere at vise seksdagesløb offentligt. Der var lige den krølle på fremvisningen, at den foregik udendørs foran radioforhandlerens udstillingsvindue. Inden for den store rude stod vidunderet og flimrede med levende billeder i sort-hvid fra Forum. Så der stod vi, min bror og jeg og en flok drenge fra Hårslev, som var hoppet på cyklerne, klædt godt på med vanter, vinterfrakker og lange underbukser. For løbene kørtes om vinteren som regel i december i København og senere i januar i Aarhus, som havde verdens mindste seksdagesbane på kun 115 meter.

Vi heppede som nogle vilde på Kay Werner og Evan Klamer flere aftener i træk, indtil Ejgil selv dukkede op en aften og inviterede os ind i butikken, så vi kunne sidde i varmen og se det spændende løb. Det var stort.

De første fjernsyn: Det var ca. sådant et fjernsyn, vi så seksdagesløb på uden for Ejgils radioforretning i Maderup. Her står det i en stue på Tidens Samling indrettet som i 1950’erne. Foto: Flemming Rasmussen: Tidens Samling, Odense.

Denne seance i Maderup foregik flere år i træk ved udstillingsvinduet, og vi nåede også inden slutningen af 1950’erne at opleve, at par nummer syv fik nyt liv, da den unge fynbo Palle Lykke afløste Evan Klamer som makker til Kay Werner. Fjernsynet i sort-hvid var kommet for at blive, og efterhånden fik flere familier i Hårslev et apparat, dog ikke os. Det var der ikke råd til, men til gengæld samledes vi hos venner, hvis forældre havde anskaffet sig et apparat, og så var der dækket op til socialt samvær omkring den ene kanal, som altid først sendte klokken 20:00 og lukkede ned et godt stykke tid før midnat.

Fortællingen

De fleste børn i dag ved knap nok, hvad et gammeldags lokum er. De heldigste har måske set et på tv eller på museum. For os, der var børn på landet i 1940-50’erne, var et lokum bare virkeligheden i mange hjem, og vi havde, som fortalt, et i bagenden af skuret.

På gartneriet Åvang i Hårslev, hvor der i slutningen af 1940-50’erne arbejdede flere i marken og i huset, var der et særligt gammeldags lokum, som imponerede, men også afskrækkede mig. På Åvang havde de nemlig et lokum med to huller på brættet. Det blev brugt helt op til ca. 1960, og sønnen Niels Christian, som var min broders legekammerat, viste det af og til frem med en vis stolthed. Konstruktionen med de to huller var praktisk, hvis de ansatte var trængende på samme tidspunkt. De kunne så sidde og lave stort ved siden af hinanden.

Lokum med to huller: På gartneriet Åvang i Hårslev (se nederste foto) havde de et lokum med to huller. Så kunne to gå på lokum sammen, hvis flere var særligt trængende på samme tid. Her ses et lokumsbræt fra en udstilling på Møntergården i Odense. Foto: Sylvest Jensen Luftfoto 1955, Det Kongelige Bibliotek og Flemming Rasmussen: Møntergården, Odense.

Jeg husker, at det ikke tiltalte mig det med at skide i kor. Gad vide, hvad man talte om i den situation? Måske om hvis lort, der lugtede bedst, eller hvem man sked sammen med sidste gang? Jeg gyste lidt ved tanken om ikke at have en dør, man kunne lukke og få fred til at skide alene. Det havde vi heldigvis hjemme i skuret i haven.

Mor foran skur med lokum: Her sidder min mor i haven. Bagved ses vores skur og helt til højre døren ind til det gammeldags lokum. Vi dyrkede selvfølgelig grøntsager i haven, som det ses. Foto: Flemming Rasmussen.

Min mor satte sig naturligvis altid ned på vores lokum, når hun skulle tisse, men hvad gjorde hendes to drenge, når de ladede vandet? Vi skulle naturligvis ikke ind og fylde spanden mere end højst nødvendigt, så vi hev ”pitti” frem og tissede lige udenfor vores bagdør i slippen, som vi kaldte det. Det var en smal, cementeret gang. Her stod vi så og strintede året rundt. Der, hvor vi ramte, var der et lille staudebed. Vi to drenge har stået der tusind gange, og som de vanemennesker vi var, valgte vi den samme standplads hver gang. Desværre var det ikke godt for stauderne, der endte med at blive slatne og til sidst blive helt sorte og gå ud.

Vi boede i huset i Hårslev fra 1947, men først i slutningen af 50’erne fik vi toilet med træk og slip og håndbruser lagt ind i huset. Det lå i forlængelse af køkkenet, hvor vi som regel sad og spiste, men det anfægtede ikke i særlig grad vores appetit, som var stor, selvom der nogle gange hang en tung lugt efter vores toiletbesøg, især hvis vi ikke fik åbnet det lille vindue og værre, hvis døren blev efterladt pivåben. Under alle omstændigheder kan jeg huske, at det virkelig var et teknologisk fremskridt af de helt store, at vi ikke skulle lave stort i skuret og tømme lokumsspand mere, men nu bare kunne trække i en snor, og så forsvandt lort og papir ned i et hul i toilettet.

Samtidig med, at vi fik indlagt toilet, håndvask og bruser, blev der installeret en gasvandvarmer. Den hang i køkkenet og leverede også varmt vand til køkkenvasken. Gasdunken stod udenfor og leverede også gas til et par nyanskaffede gasapparater, så mor nu og fremover kunne lave mad på dem og nu kun skulle bruge komfuret til opvarmning af huset.

I begyndelsen af 1950’erne var der sket en anden stor forbedring af huset. I køkkenet var som nævnt et gammeldags komfur, som hidtil var blevet brugt til madlavning. Det blev ombygget, så det også kunne trække et centralvarmeanlæg. Det betød, at de to eksisterende kakkelovne kunne kasseres, hvilket gav lidt ekstra plads. Der var dog et stort minus, idet asken fra brænde, kul eller koks, som vi fyrede med, forsvandt ned en slags askebeholder under komfuret. Ved siden af det var der en lem i gulvet, så man kunne komme ned i et hul ved siden af askebeholderen. Her var der lige plads til et barn. Så vi to drenge måtte ”gå under jorden” og tømme askebeholderen. Jeg kan godt fortælle, at det ikke var noget ønskejob. Det støvede forfærdeligt dernede under køkkengulvet, og vi hostede og spruttede og lignede lig i hovedet, når vi dukkede frem fra dybet. Den opgave sloges vi to brødre absolut ikke om at få fingre i.

Komfur til madlavning m.m.: Komfur fra den Fynske Landsby. Vi havde et mindre, der lignede, i køkkenet. På vores forsvandt asken ned under komfuret. Ikke sjovt at hente asken op, men nødvendigt. Foto: Flemming Rasmussen: Den Fynske Landsby.

Næsten samtidig med, at vi fik toilet og brusebad, fik vi installeret oliefyr i bagskuret. Mor fandt en brugt kedel og fik på en eller anden måde også anskaffet et oliefyr. Nu var det slut med svineriet i forbindelse med asketømningen, ligesom der blev tilkoblet en radiator i loftsværelset, hvor min broder og jeg sov. Indtil da og faktisk hele min barndom sov vi i et koldt rum, hvor min broder engang en vintermorgen målte temperaturen til minus seks grader. Når vi skulle sove om aftenen, fik vi hver en varmedunk eller en varm mursten pakket ind i avispapir med i seng. Den kunne man komme til at brænde tæerne frygteligt på, hvis papiret ikke holdt, så nogle gange lød frygtelige brøl fra værelset, når en storetå var blevet branket af.

Efterhånden som velstanden steg i løbet af 1960’erne, fik mange fjernsyn i Hårslev, så vi ikke behøvede at stå udenfor vinduet hos radioforhandler Ejgil i Maderup, når vi ville se levende billeder, men min mor havde ikke råd til et fjernsyn. Vi skal helt hen til begyndelsen af 1970’erne, før vi fik et apparat, og da var drengene for længst fløjet fra reden. Det betød dog ikke, at vi aldrig så fjernsyn. Når Svend Pedersen i midten af 60’erne var vært i “Kvit eller dobbelt”, hvor almindelige mennesker blev testet med spørgsmål i en hobby, så vi reportagen hos en ven, og når der var store eurovisionsudsendelser med sport, fik vi os fx sneget ind hos naboen.

Vi havde naturligvis radio, og det bedste var, når der blev sendt Giro 413 om søndagen fra klokken 12:00 middag og vel et par timer frem – kun afbrudt af en radioavis klokken 12:30. Jeg har stadigvæk følelsen af velvære og varme, når vi efter kyllingestegen, rigeligt med brun sovs og kartofler lå på sofaen i dagligstuen og ventede på tredje nummer efter radioavisen, som altid var med en populær popkunstner som Birthe Wilke eller Gustav Winckler. Min mor svimlede af glæde, når Victor Corneliussen sang ”Skamlingsbanken”:

Hist hvor Kornet gyldent bølger sig for Vinden, 
og hvor bøgeskoven venligt titter frem,
hvor min Moder kyssed’ Tårerne af Kinden, 
ligger nu i dag mit kære Barndomshjem

Osv.

Det var hendes yndlingssang sammen med ”La Paloma”, som er en iørefaldende, gammel, spansk melodi, som utrolig mange kunstnere har indspillet.

Hen mod klokken 13:00 fladede musikken ud, for så begyndte værtinden efter ønske fra lytterne at spille klassisk musik, og det var ikke lige noget for mig og min broder.

Min mor havde i en årrække posthus i dagligstuen. Her holdt hun åbent fra klokken 12:00 til 16:30 om eftermiddagen i seks af ugens syv dage. Om søndagen holdt hun fri. Posthuset var egentlig et såkaldt brevsamlingssted, fordi der ikke gik post ud fra stedet, men folk kunne indbetale penge, sende pakker og breve og købe frimærker m.m.

Når hun lukkede, gjorde hun kassen op, pakkede det indleverede post sammen og cyklede så til Gamby station klokken 17:00, hvor hun afleverede dagens regnskab, pakker m.m. til stationsforstanderen. Der var ca. tre kilometer til Gamby, så det blev til en cykeltur på seks kilometer hver dag i al slags vejr. Så var hendes bagagebærer og tasker fyldt op, og ofte havde hun flere tusinde kroner i kontanter på sig.

Hun blev aldrig overfaldet, men af og til væltede hun på cyklen, når det var glat, men det hørte ligesom til, selvom hun nogle gange slog sig og følte sig til grin, hvis nogen så det. Min broder og jeg tænkte aldrig et øjeblik på, at hun var et let offer for en røver, der ville have lette penge. Det lå ligesom i luften, at et overfald bare ikke skete.

Posthus i bindingsværk: Dette lille bindingsværkhus købte min mor i 1947, da min far var død året før, og vi måtte flytte fra Nymark. Her voksede Bender og jeg op. Læg mærke til postkassen. Foto: Flemming Rasmussen.

Da Bender blev 16 år, købte han en NSU-knallert med to gear. Det var virkelig sager. Det var oplagt, at mor skulle køre til stationen på den med al sin post. Der var bare lige det ved det, at hun var teknikforskrækket. Hun gik totalt i baglås, hvis hun så et apparat med nogle knapper, der skulle drejes på eller kunne tændes og slukkes, for ikke at tale om noget, der havde med en motor at gøre. Min broder fik efter utallige overtalelsesforsøg Inger Rasmussen sat op på knallerten i den smalle stræde bagved huset, og han forklarede alt vedrørende kobling, der skulle slippes langsomt, hvor fod- og håndbremse sad, og hvordan de virkede, men tilsyneladende gik noget galt. Hun fik knallerten med totaktsmotor startet og sat i gang, men så kortsluttede alt i hendes hjerne.

Jeg stod ved siden af og iagttog interesseret øvelsen og hørte hende skrige vildt, da hun med flagrende hår accelererede knallerten ved at dreje op for gassen i håndtaget. Hun havde glemt alt om bremser og kørte direkte ind i den mandshøje hæk til naboen, købmand Bæk. Her blev hun nærmest skjult af blade og kviste, og min broder måtte hive hende ud af vildnisset. Hun satte sig aldrig op på den knallert igen.

Den stolte ejer: Det var sådan et to gears ”dyr” min broder fik mor sat op på. Det kunne ikke gå godt, for hun havnede i naboens hæk. Foto: Flemming Rasmussen.

Perspektivet

Vi lavede stort på gammeldags lokum til langt op i 1950’erne, vi vidste dårligt nok, hvad en radiator var, før vi fik centralvarme lagt ind engang i 50’erne, og vi havde ikke fjernsyn før engang i 1970’erne, og sådan kunne jeg blive ved. Vi var ikke først med ny teknologi i vores lille hjem.

Også dengang var der status i at have den nye teknologi og ikke mindst at kunne mestre den. Jeg husker fx, at når man kørte bil i 1950’erne, skulle man være god til at skifte gear, fordi gear dengang ikke var synkroniserede. Det kunne skratte frygteligt, hvis ikke gearskiftet blev timet rigtigt. Min broder og jeg var tydeligt imponeret, når en chauffør kunne køre med dobbelt udkobling og mellemgas, når der blev skiftet gear. Dobbelt udkobling vil sige, at når man skifter gear, sætter man bilen i frigear, slipper koblingen, giver evt. lidt mellemgas, træder koblingen ned og skifter til lavere gear. Mellemgas er, når man giver speederen et lille tryk i frigear, inden man skifter op i gear.

Det var der status i at mestre. Der blev nikket, og det var sød musik for ørerne.

Min mor nåede aldrig at mestre teknologien, fx kom hun som nævnt aldrig op på en knallert efter sit uheld med NSU’en og gemmelegen i naboens hæk. Hun var jo også dame, og derfor var det mere tilladt for hende at stå af på den udvikling. Jeg selv havde også vanskeligheder med at følge med. Vi havde ikke telefon, før jeg rejste hjemmefra, og jeg husker engang en ven, Richard, ringede til mig. Vennen ringede til Frimers bilværksted, hvor min broder var i lære. Det lå lige over for, hvor vi boede. Han hentede mig, og jeg fik lov at ringe op til Richard hos Frimers. Problemet var bare, at hverken Richard eller jeg kunne høre, hvad den anden sagde.

Jeg råbte til Bender:

– Der noget i vejen med telefonen.

Han kom ind på kontoret og var ved at få et grineflip:

– Prøv at vende telefonen om, sagde han.

Han så med det samme, at jeg havde fået vendt telefonen om og talte ind i hørerøret, og øret var udfor taletragten.

Der var en forskel fra dengang og til nu. I min barndom foregik fx den teknologiske udvikling langsommere, end den er foregået de seneste 15-20 år. Jeg tror, at min interesse for at følge med på teknologiområdet, selvom det er vanskeligt, blev grundlagt allerede dengang, men jeg må indrømme, at jeg i dag kæmper med det.

”Hvad siger du”?: Gammel telefon fra min barndom med hørerør og taletragt. Jeg fik vendt telefonen forkert og kunne ikke høre Richard, til stor morskab fra min broder. Foto: Flemming Rasmussen: Tidens Samling, Odense.

For ikke mange år siden var jeg overbevist om, at betalingskort ikke hørte til i min verden, og mobiltelefon var noget fanden havde skabt, og det samme var det med at sms’e. Det var noget, der hørte til blandt unge. I dag har jeg skiftet mening og forsøger at tage ja-hatten på i forhold til ny teknologi. Det skyldtes også, at jeg fandt ud af, at hvis jeg ville kommunikere med især min yngste søn, var det en god ide at kunne sms’e. Der kom svar prompte, når jeg sendte en sms til ham, og det var meget lettere at kommunikere hurtigere, og når man havde brug for det.

I begyndelsen af hans studietid, havde jeg også lidt svært ved at forstå, at han ikke skulle bruge et skrivebord i forbindelse med sit lærerstudium. Men pyt – han præsterede at blive lærer med et flot resultat uden skrivebord, men naturligvis med en computer.

At følge med på teknologiområdet minder mig lidt om at hænge udover rælingen i en båd på havet og have fat med det yderste af neglene for at undgå at dumpe ned i vandet. Gad vide, hvor længe det går godt, for udviklingen går hurtigere og hurtigere, og som pensionist presses man ikke som i arbejdslivet til at være up to date. Til gengæld har man mere tid til at sætte sig ind i tingene.

Vores hus var et gammelt bindingsværkhus, måske var det Hårslevs ældste. I dag er det restaureret og ligger på Bogensevej 89. Som det fremgår af teksten, var vi ikke dengang først med ny teknologi, men det lærte vi at leve med. Der var andre negative ting, som fulgte med et gammelt hus, som min mor ikke havde råd til at vedligeholde ordentligt. Der kravlede fx nogle gange snegle rundt på gulvet inde i huset på grund af fugt. Det var bare så ulækkert at træde på sådan en med bare fødder midt om natten, hvis man skulle ud af sengen og fx have et glas vand. Føj!

En anden ting, som var frygteligt irriterende, var de lave døre i huset. Da jeg kom i puberteten, kunne jeg ikke gå igennem døren fra køkkenet til stuen uden at dukke hovedet. Det glemte jeg nogle gange, og så smadrede jeg hovedet mod dørkarmen, så jeg var ved at besvime. Kunderne på posthuset overså også den lave dørkarm af og til, når de skulle ind og købe frimærker, og så blev der bandet højlydt, når de fik en bule i håret. Så beklagede mor de lave døre og fandt en grimasse, der kunne passe.

Landsbyens centrum: Mit barndomshjem med ishus foran lå midt i Hårslev – med købmand Bæk og købmand Jensen som nærmeste nabo på hver side, og byens store autoforhandler Frimer skråt overfor. Nederst til venstre ses Hårslev Forskole. Læg også mærke til, hvor flot kartoflerne står i vores have. Den fine gødning havde sin virkning. Foto: Sylvest Jensens luftfoto 1958, Det Kongelige Bibliotek.

Summa summarum husker jeg, at jeg allerede som barn svor, at når jeg blev voksen, ville jeg aldrig bo i et gammelt hus med lavt til loftet og skjulte fejl og mangler. Det mener jeg stadig, og jeg har også levet op til det. Min barndom har dog lært mig at sætte pris på de bedre materielle vilkår, som jeg har opnået i mit liv.

Kapitel 2
Landsbyen
– et godt sted at vokse op

Pas på jetjagerne

– Hvoornåår mon poosti kååmmer i daau? kunne Rasmus Væver finde på at spørge om på klingende fynsk. Det var ikke spørgsmålet, der var noget galt med, men måden han sagde det på. Det foregik så langsomt, som en snegl ville have sagt sætningen, hvis den kunne tale.

Rasmus Væver boede alene lidt afsides i landsbyen. Jeg tror, vi kaldte markvejen for Kludesko-stræde eller ”Kluskostræe” på fynsk. Han var én af landsbyens originaler, og dem var der nogle stykker af. En dag kom min storebroder hjem fra sit arbejde. Han var i lære som reservedelsekspedient hos Frimers, byens store autoværksted. Det lå lige skråt over for vores lille hus. Bender var helt skæv i hovedet af grin og kunne næsten ikke vente med at fortælle historien, hvor Rasmus Væver var hovedperson.

– Rasmus har lige været inde i butikken, og han ville købe nogle reflekser. Jeg blev lidt interesseret og spurgte ham, hvad han skulle bruge dem til, og så svarede Rasmus:

– Joo seeer dooo, Beeendeeer, hviiis deeer skuu kooom eeen jeeetjaaauer, ooog dææææ fløøøe ei i miii fjeeernsyyynsaanteen, sååå veee jeee haaa reeeti pååå miii siii, hviiis deer skuuu kooom et sausanlæææg!

Pas på en ”jetjauer”: Rasmus Væver var bange for, at en Thunderjet 84 fra 1950’erne skulle flyve ind i hans fjernsynsantenne, som dengang sad på taget. Foto: Flyvevåbnets Historiske Samling.

Rasmus var naturligvis også interesseret i at få en husbestyrerinde, og det fortalte han købmand Bæk om. Købmanden var nabo til os, og vi så og hørte meget af det, der skete i og omkring butikken. Hos købmanden kom der mange mænd især i et lille baglokale, der fungerede som smugkro. Her blev der af og til drukket nogle pilsnere og sladret om, hvad der foregik i byen. Her deltog Rasmus også engang imellem, og han havde da også fortalt, at han havde sat en kontaktannonce i avisen. Han søgte en dame, der kunne lave mad til ham. Han havde eget hus og cykel osv.

Det var jo en god historie, og købmanden og de andre mænd fulgte udviklingen spændt. Var der nogle damer, der bed på krogen?

Det var der, og en dag fortalte Rasmus, at der næste dag skulle komme en dame med rutebilen. Hun skulle stå af ved kroen, og Rasmus skulle vente på hende der.

Købmand Bæk var jo interesseret i, hvordan det møde ville spænde af, og rygtet fortalte, at han fik sendt en spion ud, der skulle rapportere fra kroen.

Jo, rutebilen kom ganske rigtigt, og en pæn, fremmed dame, måske fra Odense, stod ud og kiggede sig omkring. Hun så en mand med en gammel cykel og fandt ud af, at det måtte være Rasmus, da han langsomt trak cyklen over vejen mod hende.

Den pæne dame kiggede en ekstra gang og tog en hurtig beslutning. Hun sprang ind i bussen igen til stor forbavselse for chaufføren, som med åben mund fik besked om at komme af sted i en fart.

– Jeg kører med til Bogense. Jeg er kommet til at stå af for tidligt, sagde hun stakåndet!

Rasmus stod slukøret tilbage og så ”byttet” forsvinde, da bussen smækkede døren i og satte i gang.

Senere kom Rasmus ind til købmanden på den anden side af vores hus. Købmand Kroer overbeviste Rasmus om, at han skulle forsøge sig med en ny annonce, som kunne lokke en kommende husbestyrerinde til.

– Skriv til slut i annoncen: ”Knallert stilles til rådighed”, foreslog Kroer. Rasmus ejede nemlig en NSU Quickly, som han havde købt af min storebror.

Fyns Tidende

Hvad hjælpsomhed kan føre til

Stive Søren var en mand af få ord. Han boede også alene i den anden ende af byen omkring 500 meter fra vores hus.