Titelblad

Jon HansOn

Singler

mellemgaard

Kolofon

Singler
© 2016 Jon Hanson og Forlaget mellemgaard

Redaktør: Jakob Krohn
Grafisk produktion: KWG Design, Odense
Grafiker: Christina Tscherning Andersen

ISBN 978-87-7190-165-8

Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner,
der har indgået aftale med Copy-Dan, og kun inden for de
i aftalen nævnte rammer. Det er tilladt at bringe korte
uddrag i forbindelse med anmeldelser.

www.mellemgaard.dk

Mexico

Vejlby i februar

Det var fredag i uge seks, da Peter Holm smækkede døren efter sig. Chefkontoret var lukket i de kommende to uger, og han så frem til fjorten dages tiltrængt ferie fra jobbet som bibliotekschef i Vejlby. Han satte sig ind i sin sorte Peugeot 508, drejede nøglen og nød motorens knurren, mens han kørte direkte ned mod boligen på havnen. Her havde han boet i penthouselejligheden med udsigt over lystbådehavnen, siden han blev alene. Han parkerede på lejlighedens private p-plads og gik målbevidst mod opgangen.

”Hej, Peter!” lød det bag ham, da han trykkede koden til dørlåsen. Han vendte sig langsomt. Han genkendte let stemmen. Det var Karsten, formanden for sejlklubben. De havde gået i skole sammen, men ikke efterfølgende haft noget videre med hinanden at gøre. Da Peter flyttede på havnen, havde de jævnligt mødtes på området og udvekslet minder fra skoletiden.

”Hej, Karsten! Hvad går du og laver?” sagde han og betragtede Karsten. Karsten var en lille, lidt fedladen mand med et rødmosset ansigt. Han bar et par store hornbriller under en blå sejlerkasket. Et stort viltert, uplejet fuldskæg fik hans hoved til at virke lidt for stort i forhold til kroppen.

”Jeg skal til bestyrelsesmøde i klubben. Jeg er, som du ved, formand for bestyrelsen,” svarede Karsten med et skævt smil.

”Hvad skal du? Du ligner en, som har travlt,” fortsatte han.

”Aaarh, jeg er på vej på ferie i Mexico. Jeg skal flyve fra København i morgen tidlig. Så jeg har travlt med at få pakket. Jeg kører til København i aften,” svarede Peter.

”Det lyder ikke dårligt.”

”Nej, og det er stærkt tiltrængt. Jeg har brugt mange kræfter på at slå bibliotekerne sammen til ét. Kommunalreformen har trukket tænder ud.” Han kløede sig i det tætklippede fuldskæg.

”Hvordan kan det være svært at slå biblioteker sammen? Handler det ikke bare om at få styr på bøgerne?”

Peter sendte ham et opgivende blik.

”Så enkelt er det desværre ikke. Der er hele tiden nye krav, og de nye tjenester som Netflix, Mofibo og Spotify giver helt nye arbejdsopgaver for bibliotekarerne. Det har de svært ved at acceptere.”

Peter opgav at forklare Karsten yderligere om biblioteksvæsenets udfordringer. Han havde allerede fået et tomt blik i øjnene. Peter var sikker på, at Karsten ikke havde besøgt et bibliotek i nyere tid.

”Nå du, jeg må op og pakke. Kan du ha’ det godt,” afsluttede Peter samtalen og låste sig ind i opgangen.

Han tog trappen op til øverste etage i få spring og gik ind i lejligheden. Han så sig omkring. Lejligheden var klassisk møbleret med arkitekttegnede designermøbler. Han nød dagligt udsigten til både trafikhavnen og lystbådehavnen. Han havde boet her siden, han var blevet skilt. Merete havde forladt ham til fordel for en kollega. Det havde været hårdt, men han var kommet igennem det. Han savnede hende ikke længere.

I hverdagen levede han et tilbagetrukket liv. Han var forblevet single, og han forsøgte sig sjældent med nye kvinder. Flere af hans venner spurgte jævnligt, om ikke hans singletilværelse førte til nogle spændende oplevelser. ”Det er temmelig sparsomt,” var hans gængse svar.

Han glædede sig meget til ferien. Han fandt sin kuffert frem fra skabet og begyndte at pakke. Han havde allerede i morges lagt det meste frem på sengen. Da han var færdig, klappede han kufferten i og gjorde sig klar til at køre. Han åbnede køleskabet, smed det sidste mad ud og lod skraldeposen dumpe i affaldsskakten. Da han skulle til at forlade lejligheden, ringede mobilen.

Han så på displayet. Det var Merete.

”Hej, Merete! Hvad kan jeg gøre for dig?”

”Hej, Peter. Jeg vil bare ønske dig en god ferie.”

Hun lød overfrisk. Han var sikker på, at der var en skjult dagsorden. Hun plejede ikke at ringe for at ønske ham god tur eller i det hele taget vise særlig interesse for hans liv.

”Tak for det,” svarede han kort for hovedet.

”Er du sur?”

”Overhovedet ikke. Jeg er på vej ud ad døren,” svarede han tvært og fortsatte:

”Hvad vil du?”

”Jeg vil bare gerne vide, om du kommer til København, når Sidse afslutter sin eksamen i marts?” ”Naturligvis gør jeg det,” tænkte han og kløede sig irriteret i nakken.

Sidse blev snart færdig som tandlæge. Hun boede sammen med Frederik, som allerede var uddannet tandlæge. De boede i en lejlighed på Christianshavn og havde endnu ingen børn.

”Hvorfor ringer du om det? Naturligvis kommer jeg til København, når hun bliver færdig.”

”Hvad vil du egentlig? Sidse har jo allerede inviteret, så hvorfor spørger du om det?” Han kunne høre, at hun tog en dyb indånding.

”Har du noget imod, at Hans kommer med?”

”Nå, det er det, det handler om,” svarede han roligt. Hans var hendes nye mand. De kunne efterhånden godt være i stue sammen, men Peter undgik helst for megen omgang med Hans. Tonen blev hurtigt anstrengt, når hun tog ham med i de sociale sammenhænge, hvor familien nødvendigvis skulle være sammen.

”Gud fader bevares – skal jeg nu også se på det fjols til Sidses fest,” tænkte han.

”Det må du selv om. Jeg er bedøvende ligeglad,” fortsatte han og afsluttede samtalen med et kort farvel.

”Tak skal du have. God ferie,” lød det fra Merete, da han lagde på.

Peter tog sin kuffert og skyndte sig ned i bilen. Det var på høje tid, at han kom af sted. Han kørte ned på motorvejen og over Lillebæltsbroen. Han faldt i staver over den kommende ferie, så han glemte at holde øje med hastigheden. Nålen var oppe på 150 km/t, da han fik øje på de blå blink i bakspejlet. Det gav et sæt i ham, han slap øjeblikkeligt speederen og tog sig selv i at træde på bremsen.

”Pyh. Der var jeg fandeme heldig,” tænkte han og tørrede sveden af panden, da en ambulance i høj fart overhalede ham. Tankerne gled tilbage til ferien.

”Mon der bliver mulighed for et spændende eventyr i Mexico?”

Det var længe siden, at han havde været sammen med en kvinde. Sidste gang var til Biblioteksforeningens årsmøde sidste år i marts, hvor han var endt på værelset med Anja fra Vordingborg Bibliotek. Det havde været en skuffende oplevelse. Hun havde set godt ud, lille fast bagdel og et par små, strittende bryster. Hun havde spillet op til ham på dansegulvet, men havde overraskende nok ligget stiv som et bræt under ham og havde ikke ydet meget til gengæld for hans anstrengelser. Hun havde været meget behåret, det var ikke lige det, han tændte mest på. Han delte Uffe Buchards opfattelse, som var kommet til udtryk i lørdags i Mads og Monopolet, der skulle ikke gro hår på legepladsen.

Han besluttede dengang, at det skulle være slut med erotik med bibliotekarer. Han ville med åbent sind se, hvad livet bragte, og han var spændt på de næste to uger, hvor de første otte dage skulle tilbringes i Mexico. På vej over Fyn gled tankerne til en tidligere ferie med Albatros. ”Jeg skal fandeme aldrig rejse med rejseselskab igen. Jeg orker ikke længere at være selskabelig med tilfældige og ubegavede mennesker.”

Han erindrede de heftige politiske diskussioner med flere af rejsefællerne. Det havde primært handlet om den danske regering og statsminister Helle Thorning-Schmidt. Hun var blevet udsat for den sædvanlige kritik om løftebrud, Gucci-tasker og manglende socialdemokratisk profil. Flere af gæsterne havde været DF’ere. Peter foragtede Dansk Folkeparti og deres intolerance og smålighed. Han havde kastet sig ud i et indædt forsvar af statsministeren og fremhævet hendes kvaliteter og politiske resultater. Det var ikke synspunkter, som det øvrige selskab havde kunnet bifalde. Det var endt med, at han havde holdt sig for sig selv. Han rejste nu kun alene.

Vækkeuret ringede klokken fire lørdag morgen på Hotel Hilton. Peter stod op, tog et hurtigt bad og skyndte sig over i Terminal 3. Han havde en kuffert og en lille håndbagage med. Der var fem nye bøger med på iPad’en, som skulle læses i ferien. Det var en fordelene ved at være bibliotekschef, han havde adgang til et ubegrænset antal nye e-bøger.

Han havde tjekket ind på forhånd og stillede sig op i køen til bagagedrop. Det gik hurtigt og så videre til security, hvor han kom igennem uden forsinkelse. Klokken seks sad han afslappet med en kop kaffe og havde en halv time, inden han skulle være ved gaten. Han trådte ind i flyet og fandt sin ønskede plads ved midtergangen. Han fandt det klaustrofobisk, når han fik tildelt en vinduesplads. Selv om han forsøgte at lægge jobbet bag sig, kredsede tankerne om det sidste halve års udfordringer. Han pressede sædet tilbage og følte sig slidt.

Den krævede harmonisering af kommunernes serviceniveau havde været en stor udfordring for Peter og hans ledelsesteam. Nogle filialer var blevet lukket, og åbningstiderne i lokalbibliotekerne var blevet ensrettet. Strukturreformen havde, som man kunne forvente, medført udbredt utilfredshed blandt borgerne i de lokalområder, hvor serviceniveauet var blevet forringet. Resultatet af sammenlægningen var, at Vejlby var blevet en af de største købstadskommuner udenfor København, Århus, Aalborg og Odense.

Han lukkede øjnene og forsøgte at skubbe spekulationerne fra sig. Han faldt i søvn og vågnede først, da han mærkede landingshjulene ramme asfalten i Cancún. Da han kom ind i ankomsthallen, gik det op for ham, at der herskede totalt kaos i paskontrollen. I selskab med grædende børn og storsvedende passagerer tog det ham over to timer at komme ud.

Da han nåede ud af lufthavnen, fandt han guiden og blev i høj fart kørt gennem mørket mod Tulum. Han håbede, at der ville være jævnaldrene gæster på hotellet. Han havde masser af læsestof med, om ikke andet kunne han læse og slappe af. Han havde lejet en bil i tre dage og ville rundt og se sig om på Yucatanhalvøen. Det var første gang, at han besøgte Mexico. Han glædede sig til snorkle blandt de store havskildpadder og bade fra bountystranden.

På Hip Hop Hotel lidt uden for Tulum blev han indlogeret i ét af de fjorten toetagers huse, der lå placeret direkte på stranden. Det var et værelse på første sal med skøn havudsigt. Han kunne høre havet bruse, og gennem palmerne kunne han skimte de hvide bølger i måneskinnet. Han følte sig træt og sulten og trængte til noget styrkende. Han gik over i restauranten og bestilte en stor mexicansk øl og en tortilla. Det var tæt på midnat, da han rundede dagen af med en gin og tonic på verandaen foran restauranten. Han tømte glasset og gik tilbage på værelset, pakkede ud og gik i seng. Han faldt hurtigt i søvn til lyden af de rullende bølger.

New York i februar

Kay Adams åbnede døren til sin lejlighed på Manhattan. Hun boede på 5. sal i et større ejendomskompleks i West 33rd. Street. Her havde hun boet i fire år, siden hun kom til New York fra New Orleans. Hun var toogfyrre år og arbejdede som tandlæge i en større praksis på West 41rd. Street. Hun var endnu ikke partner, men tandlægerne havde stillet hende i udsigt, at hun kunne købe sig ind senest om et par år, hvor den ældste tandlæge havde planlagt at gå på pension. Det var hendes plan at købe andelen, så hun arbejdede mange timer dagligt og holdt kun to ugers ferie om året. Målet var at få sparet den halve mio. dollars op, som var prisen. Hun var godt på vej, men manglede stadigvæk en kvart mio. Hendes forældre havde lovet hende økonomisk støtte, hvis det skulle blive nødvendigt. Hun satsede dog på at klare sig selv. Hun foretrak at være økonomisk uafhængig af sine forældre.

Kay havde travlt, da hun styrtede ind af døren. Hun dannede sig et overblik.

”Jeg skal lige have vasket det sorte undertøj og badedragten. Det bliver lækkert at komme på ferie i Tulum,” tænkte hun, da hun startede vaskemaskinen på badeværelset.

Hun skulle med et fly fra JFK tidligt næste morgen til Cancún i Mexico. Her skulle hun holde sin årlige singleferie. Hun havde været samme sted sidste år, og målet var en badeferie med masser af afslapning på stranden. Sidste år havde hun slet ikke været uden for Tulum, hun havde knapt nok forladt lokalområdet, hvor der inden for gåafstand lå adskillige gode restauranter. Hun skulle spise god mexicansk mad, bade og læse. Den form for ferie tillod hun sig én uge om året. Ferien blev suppleret med en uge i selskab med forældrene i Canada i julen. Resten af tiden gik med at arbejde i klinikken. Hun havde kun ganske få venner i New York, men hun havde overvejet aktivt at udvide sit sociale netværk, når hun vendte tilbage fra ferie. Der var trods alt andre værdier i livet end kun at ordne folks tænder. Hun følte sig ensom.

På vej i bad ringede mobilen. Det var hendes mor.

”Hej, mor!” svarede hun glad.

”Hej, Kay. Jeg vil bare lige ønske dig en god ferie,” indledte moderen med lav stemme. Kay så sig i spejlet. Hun lignede sin koreanske mor, som var anæstesilæge. Kays far havde mødt hende, da han i sin tid havde deltaget i en lægekongres i Seoul. Hendes far var amerikansk hjertekirurg, og Kay var dermed halvt amerikaner og halvt koreaner.

”Tak, jeg glæder mig helt vildt til at komme af sted. Jeg trænger virkelig til ferie! Hvordan har I det derhjemme?”

”Det går fint. Far trækkes stadig lidt med sin gigt i hænderne, men ellers er alt vel.”

”Hvad optager ham for tiden?”

Hendes far havde altid været politisk aktiv, og han var normalt optaget af et nyt politisk tema.

”Han hidser sig noget op over, at Hillary Clinton agter at stille op som præsident. En kvinde, der skal afløse en neger. Det er bare for meget for ham.” Hun lo lavt i telefonen.

”Du kan hilse ham og sige, at jeg stemmer på Hillary. En kvinde som præsident, som ovenikøbet afløser en sort. Det kan ikke blive større,” lo Kay højt.

”Det skal du nok ikke sige til ham. Nå, jeg løber igen. Jeg skulle hilse og ønske dig en god ferie – også fra John.”

”Tak – hils igen og giv far et stort knus,” afsluttede Kay. John var hendes yngre bror, som boede i New Orleans med kone og to børn. Både broderen og svigerinden underviste i sprog på universitet.

Ud over et par nye bikinier og tre krimier af Karin Slaughter lagde hun et par lette sommerkjoler og lidt undertøj i kufferten. Hun vidste fra sidste år, at vejret på denne årstid altid var godt på Yucatanhalvøen, så hun behøvede ikke overtøj. Mens hun pakkede kufferten, gled hendes tanker tilbage til barndomshjemmet i New Orleans. Hun tænkte på den gang, hvor hun havde provokeret sine forældre til langt over grænsen. Historien med Monica Lewinsky havde forarget dem. På et tidspunkt havde hun ved middagsbordet plæderet for, at Bill Clinton var en flot og karismatisk mand, og hun havde erklæret, at hvis hun havde fået chancen som Monica, ville hun næppe heller have sagt nej. Den bemærkning var ikke faldet i god jord hos hendes forældre.

Kay var aldrig blevet gift. Hun havde haft en del kærester gennem årene, men det var aldrig blevet til ægteskab. Hendes forældre havde bebrejdet hende de mange løse bekendtskaber, og de havde tit opfordret hende til at finde sig en ordentlig mand. Frank – hendes seneste kæreste – havde hun været sammen med et par år, men det var blevet afbrudt, da hun flyttede til New York. Han ville ikke opgive sit job som underviser og flytte med hende til Manhattan. Det havde skuffet hende, og hun savnede ham og den nærhed, som de trods alt havde haft, selv om de aldrig var flyttet sammen. De havde beholdt hver sin bolig, det havde været mest praktisk, da han havde to børn fra et tidligere ægteskab. Børnene boede hos ham hver anden uge, og de var ikke begejstrede for Kay – især ikke, når hun overnattede i huset. Som teenagebørn brød de sig tydeligvis ikke om, at deres fraskilte far fik nye kærester.

Da hun var færdig med at pakke, gik hun i bad, vaskede sit sorte pagehår og benyttede ladyshaveren, så der ikke var overflødig hårvækst på kroppen. Det gjaldt på benene og under armene. Hun tøvede et kort øjeblik. Så sæbede hun skridtet ind og fjernede de fleste hår med undtagelse af en markant dusk på toppen af venusbjerget.

”Jeg må hellere være forberedt. Det kan kun gå fremad på det punkt,” sagde hun højt til sig selv. Det havde været sparsomt med sex siden bruddet med Frank, så hun havde købt sig et massageapparat. Hun kaldte apparatet for Sorte Pedro, det måtte så gøre det ud for at være hendes faste partner.

”Skal Pedro med på ferie? Nej, han bliver hjemme,” besluttede hun.

Da hun var færdig, betragtede hun sig i spejlet, hun var godt tilfreds med synet.

”Jeg ser ret godt ud.”

Hun følte sig attraktiv. Brysterne var små og struttede fortsat som i hendes unge dage. Hun løftede anerkendende på dem begge, vendte ryggen halvt til spejlet og så sig over skulderen. Bagdelen var lille og velformet. Hun smilede til spejlbilledet, slukkede lyset og skyndte sig i seng.

Næste morgen tog hun en taxa til JFK. På vej ud til gaten bemærkede hun et stort billede af Barack Obama. Hun havde gennem hele sit liv været demokrat. Forældrene havde gennem alle årene været republikanere. De havde dog været tvivlende under Bush, da han på mange måder ikke levede op til deres politiske forventninger. Hans udenrigspolitiske indsats med krige i Irak og Afghanistan havde de været meget kritiske overfor, og to af deres nærmeste venner havde mistet en søn i Irak.

Hun gled tilbage i sædet på sin vinduesplads og lukkede øjnene. Hun ville forsøge at sove de godt fire timer, som turen til Cancún varede. Hun sad ved siden af et ungt par fra New York.

”Hvor skal du hen?” spurgte kvinden ved siden af hende.

”På ferie i Tulum. Hvad med jer?”

”Vi skal til Mexico City. Vi har lejet en bil.”

”Er det sikkert at køre selv?” spurgte Kay.

”Bare man er forsigtig og ikke kører, når det er mørkt. Så kan man sagtens.”

Kay lukkede øjnene og faldt i søvn. Hun vågnede ved, at flyet landede planmæssigt, og hun skyndte sig ud for at komme med den fælles transport med minibus til de forskellige hoteller.

Ved middagstid tjekkede hun ind på sit værelse, som lå i første række direkte til vandet. Hotellet bestod af fjorten mindre huse med værelser i stuen og på første sal. Hun havde booket et af de bedste værelser med havudsigt. Hun kunne tydeligt høre bølgernes brusen, selv om døren var lukket, vinduespartierne var uden glas og bestod kun af fluenet. Da hun havde pakket ud, tog hun en af de nye bikinier på og begav sig de få skridt ned på stranden. Hun fandt hurtigt en liggestol under en parasol af tørrede palmeblade.

Hun kaldte på tjeneren og bestilte frokost. Tjeneren serverede hende to sandwich og en kold lokal øl på det lille bord under palmebladsparasollen. Hun spiste sultent og lagde sig tilrette under den brændende sol med den første bog.

Søndag

Efter morgenmaden besluttede Peter sig for at tilbringe den første dag på stranden. Han gik ned for at finde sig en liggestol og en parasol. Han blev irriteret, da han kom til den næsten mennesketomme strand. Halvdelen af stolene var allerede reserveret. Flere gæster havde lagt badehåndklæder og bøger på pladserne.

”Sikke noget pjat,” tænkte han og så sig surt omkring. Der var rigeligt plads, og det gav ingen mening at blokere stolene, når man åbenbart ikke havde tænkt sig at benytte dem.

”Det sender et kedeligt signal, når folk opfører sig imperialistisk. Det er helt hen i vejret, der er ikke mangel på stole og parasoller.”

Han rykkede en liggestol ind i skyggen under en parasol. Han kom i gang med læsningen og nød solen og synet af den uendelige, kridhvide sandstrand. Duften af havvand kildede ham i næsen. På et tidspunkt blundede han en times tid og kunne hurtigt mærke, at han skulle passe på ikke at blive solskoldet. Han lå ikke længere helt i skygge.

”Det vil være godt nok være dumt at få for meget sol allerede den første dag,” tænkte han. Han skyndte sig i vandet for at blive kølet af. Han svømmede rundt og nød det svale turkisblå hav. Da han kom op, begyndte han at scanne de øvrige strandgæster.

”Er der nogle interessante og spændende folk, som jeg kan være lidt sammen med? Det skal bare ikke være danskere.”

Umiddelbart så det ret kedeligt ud, der var flere ægtepar på hans egen alder, og der var et selskab på fire kvinder på omkring de halvtres. De lignede ikke umiddelbart typer, som han havde lyst til at kontakte. De var alle overvægtige og blegfede. Han tændte ikke på trivelige kvinder. Tværtimod. Han bemærkede en kvinde komme ned på stranden og søge sig en plads. Hun var veldrejet, slank, god bagdel og med små faste bryster i en stropløs bh. Hun var ca. 160 cm høj, sort pageklippet hår og med asiatiske træk. Hun fik serveret frokost af tjeneren og gav sig til at læse sin bog gemt bag de mørke solbriller. Han fulgte hende interesseret og betragtede hende i smug, da hun første gang gik i vandet.

”Gad vide om hun er single. Hun har ikke gjort plads til andre under parasollen. Hun virker ret sexet,” tænkte han interesseret og rejste sig for at gå i vandet igen. Da han passerede hende, kiggede han på hende. Hun værdigede ham ikke et blik. Hun var helt fordybet i sin bog.

Kay spiste frokost på stranden, tog en hurtig dukkert, lagde sig på maven og åbnede bh’en, så hun kunne få sol på ryggen. Hun kastede sig over den første krimi af Karin Slaughter. Et par timer senere lagde hun bogen og bestilte en kop kaffe. Hun satte sig op og betragtede de øvrige strandgæster.

”Umiddelbart det samme klientel som året før med flest ægtepar i halvtredserne og opefter,” tænkte hun. Det kom ikke som en overraskelse. Det havde hun erfaret sidste år. Pludselig fik hun øje på en mand omkring de halvtreds, som kom gående op fra vandet. Han var stadig våd på kroppen. Han var høj, velproportioneret og veltrænet med meget hår på brystet. Han var klædt i et par marineblå shorts.

”Ham kunne jeg da godt invitere på en drink,” tænkte hun håbefuldt, mens hun lod sig fascinere af hans behåring. Hun lod, som om hun læste, så han ikke bemærkede hendes interesse. Hun spillede cool bag de mørke solbriller.

Da Peter kom tilbage fra svømmeturen, satte han sig og blundede lidt. Han vågnede ved høje skrig ude fra vandet. Han rejste sig fortumlet og spejdede ud mod de store bølger. Et stykke ude kæmpede en kvinde i bølgerne.

”Hun er i vanskeligheder,” tænkte han og spurtede mod vandet. Da han løb tæt forbi Kay, råbte han på engelsk:

”Kom og hjælp mig. En kvinde er ved at drukne!”

Kay stirrede rådvildt på ham og fulgte ham med øjnene, da han kastede sig i bølgerne. Så fik hun øje på kvinden, og det gik op for hende, hvad den fremmede havde råbt, da han løb forbi. Hun lukkede lynhurtigt sin bh, sprang op og løb efter Peter. Da hun nåede ud i vandet, var han allerede nået frem til kvinden. Hun sparkede og slog omkring sig.

”Rolig, jeg har dig. Hold op med at slå og sparke,” forsøgte han at berolige hende. Han prøvede at komme bag hende, så han kunne få et bedre greb om hende. Det var tydeligt for Kay, at han havde behov for hjælp. Hun var en dygtig svømmer, og hun nærmede sig snart de to kæmpende mennesker. Så lukkede vandet sig over hovedet på dem. Da hun forpustet nåede frem, kunne hun se dem sparke og spjætte under vandet. Hun dykkede og fik fat i Peters arme. Hun ramte bunden med fødderne og satte af, mens hun trak ham opefter. Peter fik hovedet over vandet og hev efter luft. Han fastholdt bjærgegrebet om kvinden, spyttede og fik igen en mundfuld frisk luft i lungerne. Kvinden sparkede stadig panisk med begge ben. Kay svømmede helt tæt til hende og tog fat om hendes hoved med begge hænder.

”Tag det så roligt. Vi har dig,” kommanderede hun i et roligt, men bestemt tonefald. Kvinden skreg og sparkede hysterisk i vandoverfladen. Peter havde problemer med at holde hende oppe. Kay slap hendes ansigt og stak hende en hård, flad lussing. Hun så overrasket på Kay og begyndte at græde. Det virkede. Hun blev rolig, så Peter kunne svømme ind mod stranden. Kay blev ved med at tale beroligende til kvinden. Hun havde flere gange øjenkontakt med den kæmpende Peter. Da de kom ind på lavt vandt, fortsatte Peter med at svømme. Han turde åbenbart ikke rejse sig, før han var sikker på, at han kunne bunde. Han var overbevist om, at han ville gå under, hvis han rejste sig for tidligt. Kay rejste sig op, men han fortsatte med at svømme på ryggen med kvinden mellem sine ben.

”Nu kan du godt slippe hende,” sagde Kay og tog fat i kvinden. Peter rejste sig, og de hjalp hinanden med at få kvinden ind på stranden. De satte hende på sandet. Hun så flovt på dem.

”Det må I undskylde. Jeg gik helt i panik, men mange tak for hjælpen,” prustede hun og spyttede saltvand ned ad sig.