Titelblad

Michael slot pihl

Skal man græde over spildt liv?

mellemgaard

Kolofon

Skal man græde over et spildt liv
© 2016 Michael Slot Pihl og Forlaget mellemgaard

Forlagsredaktør: Jens Eichler Lorenzen
Grafisk produktion: KWG Design, Odense
Grafiker: Susanne Skovmøller

ISBN 978-87-7190-237-2

Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner,
der har indgået aftale med Copy-Dan, og kun inden for de
i aftalen nævnte rammer. Det er tilladt at bringe korte
uddrag i forbindelse med anmeldelser.

www.mellemgaard.dk

Kapitel 1

Noah stod på dækket og så, hvordan aftensolen generøst badede Rønne i sine sidste aftenstråler. Hver gang han så det syn, fik han et sug i maven. Han så Sankt Nicolai Kirke sende lyset tilbage fra sine hvide vægge. Det grønne kobberspir pegede stadig fast mod himlen over tårnets bindingsværk. Langs kysten lå de hyggelige huse, og hans øjne faldt på et gult hus med en stor balkon. Lærke og han havde lejet det nogle gange, og hun havde ofte spurgt ham, om de ikke skulle købe det, når de blev gamle. Så ville de sidde på balkonen og drikke vin og se skibene komme i havn.

Færgen var snart i land, og han begyndte at gå ned mod bildækket. Der var tæt af mennesker ved trappen. De fleste var sikkert på vej på sommerferie. Der var mange familier, og en dreng, som ikke så sig for, kom i kådhed til at gå ind i Noah. Drengens mor skyndte sig at irettesætte ham og undskyldte med et imødekommende smil. Hun var i midten af trediverne og havde en maritim sommerkjole på. Hendes hår var lyst, og hun havde fine små smilehuller i det brune ansigt. Øjnene var blå og fulde af noget, Noah savnede. Han kom i tanke om, at man i gamle dage på Bornholm kaldte smilehuller for latterdale. Han havde nok været i en dal på det sidste, men den var ikke fuld af latter, nærmere af ekko fra en tid, der aldrig kom tilbage. Drengen og hans søde mor fulgtes med drengens far ned ad trappen.

Noah fandt hurtigt hen til sin bil og satte sig ind. Der var som sædvanligt varmt på bildækket og endnu mere inde i bilen, men han kunne ikke starte motoren og bilens aircondition, før de skulle køre ud. Han satte sin telefon til opladning og tilsluttede den til AUX-indgangen. Han bladrede gennem sangene på iTunes og fandt frem til ”Bornholm, Bornholm, Bornholm”. Det havde været en så fast tradition for Lærke, Jonas og ham, at de skrålede med på den sang, når de kørte fra borde og i land på deres ferieø. Hans øjne blev blanke ved tanken. Jonas havde fået tilbuddet, men havde pænt takket nej til at komme med i år. Han havde feriejob og kæreste, som skulle passes.

Bilerne længst fremme begyndte nu at køre fra borde. Han startede motoren, og snart efter kørte han langsomt i land til tonerne af den gamle sang. Han rullede vinduet ned og indsnusede den friske luft, som duftede svagt af saltvand. Det første stykke kørte han langs kysten, hvor små lystbåde lå og ventede på sommernatten. Han drejede fra og kørte op mod byen. I rundkørslen tog han anden afkørsel mod Gudhjem. Bornholm var smuk her sidst i juli med sine næsten modne kornmarker, klipper og bøgetræer.

Han var spændt på at se det sted, han skulle bo. På nettet havde han set, at udlejeren udbød sin lejlighed i sommerperioden. Han havde set billeder fra lejligheden. Den så meget charmerende ud og havde en balkon, hvorfra man kunne se ud over havnen. Den kvindelige udlejer havde en lille butik i stueetagen, hvortil der var en anden, meget lille lejlighed, som hun ville benytte, mens Noah lejede den store på første sal. Lejligheden var uden for højsæsonen hendes private bolig.

Huset havde vel nok set lidt gammelt ud på billedet, men Noah blev alligevel overrasket over, hvor nærmest faldefærdigt, det så ud, da han kørte op foran huset. I stueetagen var der et stort vindue ud til gaden, som viste en udstilling af gamle møbler og loppefund, måske var der også antikviteter imellem, men det lignede mest en udstilling, som afslørede indehaverens ret udtalte svaghed for loppefund. Oven over forretningen kunne han se lejlighedens vinduer, som bestod af gamle etlagsruder. Mellem huset og naboen var der en meget smal gyde, som førte hen til indgangen. Fra gyden kunne han se ind i en have, som var meget tilgroet, men ikke helt uden plan. De mange roser og klematis fik lov at sno sig op ad mur, stakit og espalier. Rundt i haven var der placeret forskellige stole i mange farver. Ingen var ens. Der var små skulpturer og specielle sten, som var med til at give haven karakter og charme. Det var ikke en have for nogen med udpræget brug for struktur. En sådan person ville få stor trang til at rydde op og ville straks række ud efter et hakkejern.

Noah bankede på, og en ældre kvinde kom ud og åbnede.

”Kom endelig ind! Du må være Noah!” Hun var imødekommende og strakte sin hånd frem til hilsen. Hun havde overvejende gråt hår, men man kunne stadig se resterne af en mørkblond farve hist og her. Øjnene var blågrønne og virkede rare, da de kiggede undersøgende på ham. Hun var klædt i tøj, som stilmæssigt passede til haven og loppefundene. Det var kreativt, farverigt og løst. På fingrene havde hun flere forskellige ringe, blandt andet en med en stor grøn smaragd.

De skulle op ad en stejl trappe for at komme op til lejligheden. Hanna, som kvinden hed, viste ham rundt i lejligheden. Man kom fra trappen direkte ind i en slags spisestue, hvor gulvene var gamle bræddegulve, som var malet hvide. Stuen havde rå, pudsede vægge. Overalt i både spisestuen og i lejlighedens øvrige rum var der masser af specielle ting som ikoner, særprægede malerier og små skulpturer. Møblerne passede ikke sammen stilmæssigt, men man kunne alligevel se, at de var nøje udvalgt. Det var meget kreativt og charmerende. Noah ville ikke selv have indrettet sig på den måde, men var alligevel imponeret.

Noah fik god plads i lejligheden, og der var en fin arbejdsplads ved vinduet med udsigt ned til havneområdet. Hanna gav ham nøglen til yderdøren og sagde, at hun håbede, han blev glad for sit ophold, hvorefter hun gik nedenunder igen. Noah lukkede døren og satte sig i en stol og tænkte lidt over sine forventninger til opholdet. Han håbede også, han blev glad for det. Han ville forsøge at være konstruktiv, nyde øen og få skrevet på sin kommende bog. Han rejste sig og gik ned til bilen for at hente sin bagage.

Han havde set Lærke i festsalen den første dag på seminariet i Aarhus. Hun var kommet ind lidt senere end ham, og han kunne se fra sin plads, at hun så lidt søgende og usikker ud. Hun var i slidte jeans og en hvid feminin skjorte. Hun havde blå øjne og en lille næse. Det nøddebrune hår var skulderlangt og indrammede et solbrændt ansigt.

Pludselig lyste hun op ved synet af en bekendt medstuderende. Noah kendte ikke nogen på forhånd. Han var lige flyttet til byen for at studere.

Det viste sig, at de kom på grundhold sammen, men den dag var hun stadig bare et pænt ansigt, han lagde mærke til i mængden på en forvirrende første dag. Han vidste ikke, at hun ville komme til at lyse hans dag og hele liv op i mange år derefter, eller at hun ville efterlade ham i en grotte af mørke, som han kun forlod for deres søns skyld, eller når han blev desperat af ensomhed.

Noah havde taget nogle få ting med i en køletaske, så han kunne lave sig et par rugbrødsmadder. Han havde også taget en flaske rødvin med. Han fandt en proptrækker og et glas, smurte tre madder og satte sig ud på balkonen. Det var en lun sommeraften, og fra balkonen kunne han se, at der stadig var liv på havnen. Der stod et bord og nogle stole, som han rykkede helt hen til balkonens mur ud mod vejen. Herfra kunne han sidde og nyde synet af folkene på havnen og i gaden, mens han spise sin mad og drak rødvinen. Han kunne svagt høre lyden af livemusik fra en af cafeerne. Lærke og han havde ofte nydt at gå ud og høre livemusik, når de var her på ferie. Ofte var der gode navne på plakaten i sommerperioden, og kombinationen af ferie, musik, god mad og vin var fantastisk. Han havde ikke været ret meget ude det sidste halvandet år, men måske skulle han prøve at finde et sted med musik en af aftenerne. Men først og fremmest skulle han have skrevet sin roman færdig. Forlaget rykkede ham jævnligt, og han havde lovet dem det færdige manuskript inden udgangen af august, så en stor del skulle være færdig, inden han forlod Bornholm. Det var tredje bind af en serie med samme hovedperson. Hver bog havde sit plot og kunne læses selvstændigt, men de to første havde været spændingsromaner, så det var også hans og forlagets forventninger til den sidste. Han var i gang og havde plottet nogenlunde på plads, men alligevel syntes han, at noget manglede. Han kunne bare ikke finde ud af, hvad det var.

Lærke og Noah havde begge valgt dansk som linjefag, men af forskellige grunde. Lærke ville gerne være i indskolingen og brændte for at få klasselærerrollen, mens Noah foretrak udskolingen og havde taget dansk på grund af sin interesse for litteraturen. Da de skulle i praktik på første årgang, havde de begge ønsket at få dansk, for hans vedkommende i overbygningen og for hendes i indskolingen. Alle ønsker var imidlertid ikke blevet imødekommet, og de kom ud sammen i en 2. klasse.

Noah havde været skeptisk. Han troede ikke, han ville være så god til de små elever. Lærke havde selvfølgelig været glad for, at hun fik sit ønske opfyldt og havde lovet ham, at hun nok skulle støtte ham, hvis det blev nødvendigt.

I det første praktikår var det begrænset, hvor meget de fik lov til at stå alene med undervisningen, men det stod alligevel tydeligt for Noah efter få uger, hvor meget Lærke brændte for at arbejde med børn. Hun havde omsorg for de skæve af dem og foreslog flere initiativer for praktiklærerne, som skulle hjælpe dem med at inkludere marginaliserede elever.

Hendes iver smittede faktisk også af på Noah, som blev overrasket over, at han egentlig havde et godt tag på børnene, som tog ham til sig fra første dag. Lærke og Noah fik lov til at arbejde koncentreret med to flygtningebørn, som lige var kommet til klassen. Børnene havde brug for en slags modtageforløb, hvor der var ekstra fokus på sprogindlæring og på samarbejdet med familierne.

Selvom de kun var i praktik, fik de lov til at arrangere nogle forældreaftener, hvor de tosprogede forældre lavede mad sammen med de danske forældre, og på den måde blev integrationen fremmet.

Noah blev en morgen mødt af to tosprogede børn, som græd. De havde været i konflikt med nogle af de jævnaldrende danske børn. Selvom de ikke talte så godt dansk endnu, kunne han alligevel forstå, at konflikten var udsprunget af en legesituation i skolegården. Han fik beroliget dem og fulgte dem hen i sprogcenteret, hvor de skulle have deres første lektion. Her snakkede de med Lærke om, hvordan de skulle få konflikten udredt. De fandt hurtigt ud af, at konflikten var opstået, fordi de tosprogede børn ikke helt forstod legens regler, og at de andre børn opfattede dem som provokerende. Lærke foreslog, at de skulle gå op i klassen og bede om at få lov til at bruge lidt tid på at snakke med de andre elever.

Lærke forklarede de andre børn, at det var svært for de tosprogede at forstå alle regler, og at intentionen ikke var at sabotere legen. Hun fortalte om, hvordan det var at komme til et fremmed land og skulle prøve at blive accepteret uden at kunne sproget.

Noah lod Lærke føre ordet. Imens stod han og observerede hende. Det var ikke tilfældigt, at hun havde valgt at blive lærer. Hvis man skulle være lidt højtidelig, kunne man sige, at det var et kald for hende. Hun ønskede at udrette noget med børn. Hun brændte igennem både til børnene og til ham. I klassen var hun smukkere, end Noah havde set hende tidligere.

Da Noah havde spist sin mad og drukket et par glas af rødvinen, besluttede han sig for at gå i seng. Han gik indenfor og redte op. Soveværelset lå ved siden af stuen og var lige så specielt indrettet som resten af lejligheden. Der var to abstrakte malerier og nogle fotografier i rammer på væggene. Et af fotografierne fangede hans opmærksomhed. Det var et foto af en yngre kvinde. Hun var solbrun og havde brunt skulderlangt hår. Hun så direkte ind i kameraet med et udtryk af livslyst.