Af samme forfatter

Af samme forfatter:

Flugt. Krigstidsroman, 2007
Bastard. Middelalderroman, 2010
Bisp. Middelalderroman, 2011
Sørines guld. Slægtsroman, 2013
Hende og de andre. Noveller, 2014
Fortielse. Roman, 2015

Titelblad

Pia Grandjean Odderskov

Ugræs

mellemgaard

Kolofon

Ugræs
© 2017 Pia Grandjean Odderskov og Forlaget mellemgaard

Sat med Adobe Garamond
Forlagsredaktør: Jens Eichler Lorenzen
Grafisk produktion: KWG Design, Odense
Grafiker: Christina Tscherning Andersen

1. udgave, 1. oplag

ISBN 978-87-7190-491-8

Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner,
der har indgået aftale med Copy-Dan, og kun inden for de
i aftalen nævnte rammer. Det er tilladt at bringe korte
uddrag i forbindelse med anmeldelser.

www.mellemgaard.dk

En særlig tak til forfatter Knud Sørensen. Projektleder på Ordkraft, Aalborg, Ove Hesselbjerg Rasmussen. Det Danske Huguenotsamfund, Erik Grandjean og min mand, Finn.

Saône-et-Loire, 1681

Efter byen Montchanin konverterede, fortsatte dragonaderne længere ind i Loire. De bestøvlede missionærer red, som havde Djævelen pant i det blod, der klæbede til regimentsfanen og deres konge – Ludvig den fjortende.

To hestetrukne kærrer med kanoner knirkede i hængslerne og i de sandede hjulaksler og hvirvlede støv op i hestenes såvel som i soldaternes næsebor. I små kulørte enheder red de. Først officererne, så lejesvendene, de catalonske med blanke hellebarder, de bayerske og lombardiske med lanser og kæder. Og sidst håndlangerne, de purunge vadmelsknægte, som knap kunne tale fransk. Europas efterladte krigsbastarder løb i en forhutlet pøbel, klædt i forskellige gevandter fra andre krige og fyrster. Mester Giuseppe Basso, bøddelen, var den eneste mand, der red alene – i sort og uden passion.

Den unge og kønne ritmester Louis Montebleu rakte sin lyse behandskede hånd i vejret. Menneskekolonnen gik ned i tempo, standsede.

Han lænede sig ind over sin nøddebrune hoppe, kærtegnede dens manke, mens han betragtede vejen, der delte sig i to. Spørgende så han sig tilbage på sine tre officerer, strøg sit velplejede overskæg, kærtegnede perleøreringen i venstre øre, mens middagsbrisen legede med den brede hats hvide strudsefjer. Louis Montebleu rettede på halskludens kniplinger og sporede hesten.

Dragonregimentet red mod den næste by.

Lægehuset i Vestersund, 15. oktober 2015

Claus stak kun hovedet ind i frokoststuen: – Sonjas unger er syge, så hun kommer ikke i dag. Han så stresset på Lena, som var i færd med at hænge sin frakke op på knagerækken midt i dyngen af frakker, tørklæder og glemte kliniktrøjer. – Sekretariatet er dit – alene! Hvordan I fordeler dine patienter og Birgittes, må I lige snakke sammen om. Ellers må I føre patienterne over på akutlisten, så må vi se, om vi kan tage ekstra ind mellem vores. Jeg har møde på kommunen kl. tretten. Jeg kan ikke løbe fra aftalen den her gang. Claus hev brillerne af, pudsede dem i sin poloshirt, mens han så hen på husets seniorlæge, Torben, som var i færd med at skænke sig et krus kaffe. – Jeg kan tage det planlagte sygebesøg på plejehjemmet efter mødet på kommunen. Tager du så de ekstra besøg, der måtte komme? Seniorlægen nikkede. Claus sukkede. – Hvis det trækker ud med Sonjas unger, kan du så tage nogle ekstra arbejdstimer?

Bøn var det eneste, Lena læste i chefens stramme ansigt. Hun satte sin mobiltelefon på lydløs. – Jow, Claus. Uh, det bliver dyrt, drillede hun og smilte.

– Jeg snupper de ekstra besøg, svarede Torben og smagte på kaffen. – Godmorgen, Lena, har du haft en god weekend?

– Fantastisk! udbrød Claus. – Og velkommen til mandagskaos! Tak, I er bare mine engle!

Lige så hurtigt Claus var dukket op, lige så hurtigt var han væk. Det eneste, han efterlod, var lyden af dørens smæk og en sky af stresspartikler.

– Skal jeg skænke en kop kaffe? Torben kradsede i sit grå skæg. – Det er godt til at sparke gang i mavesyren, hvis ikke vor velærværdige cheflæge formåede det.

– Det var ikke så godt for stakkels Sonja. Hun skal være alene med ungerne hele ugen. Manden er i Sydkorea, og det kan være, at han heller ikke kommer hjem i næste uge. Det må ikke være så nemt med de småunger. Lena så på uret. Klokken var ti minutter i telefontid. – Giv mig bare et halvt krus. Er Birgitte kommet?

– Skulle Birgitte ikke omkring plejehjemmet og tage blodprøver? Torben klukkede tørt – Måske skulle man kalde dig Gabriella? Og mig Sankt Peter?

Hun smagte på den sorte kaffe, så nysgerrigt på hans levende øjne, mens hun mærkede efter kuglepenne i den blå kliniske busseronne. Strammede rottehalen i nakken og satte læsebrillerne på. – Spyt ud … Der er et eller andet. Jeg kan se det på dig!

– Du er ikke da ikke til at løbe om hjørner med. Han stillede kaffekruset fra sig og udbrød euforisk. – Jeg har sgu købt en Harley Davidson!

– Jeg vidste ikke, du kørte på motorcykel. Du er jo bindegal!

– Yes … Han så passioneret ned på kaffekruset og tog en sluk. – Indimellem skal man følge sit hjerte. Efter skilsmissen skal jeg jo også lære at leve som en fri mand. Jeg fortjente en ordentlig fødselsdagsgave. Han så glad på hende. – Den bliver leveret om fjorten dage. Så giver jeg en tur.

– Har du haft fødselsdag? Torben talte sjældent om sig selv. Alle i byen vidste, at skilsmissen havde tæret på ham også økonomisk. Hun så forbløffet på ham. – Hvor gammel blev du?

– Nioghalvtreds år. Jeg har husket at tage lagkage med. Jeg har skam selv bagt den!

– Vi får heller aldrig talt sammen, sukkede hun – Det er siden, det flygtningecenter er kommet til, så ved vi jo knap nok, hvad hinanden går og laver.

– Ja, der er noget om det. Nå, skal vi så dykke ned i ”minen” og servicere de patienter? Torben tømte sit kaffekrus og mumlede, kun for Lenas ører: – De små dyr … Får du problemer med flere sygebesøg, så tager jeg det efter lukketid, og akutte læsser du over til mig. Gitte har vagt og kører allerede klokken femten. Det hele ordner sig sgu nok.

– Godmorgen! Tillykke med fødselsdagen, Torben. Døren smækkede bag Gitte, og hun gav sin kollega et kram. En duft af brænderøg spredte sig i personalerummet. – Jeg stinker af spegepølse, udbrød hun irriteret. – Der var igen bøvl med pillefyret til morgen! Hun så hen på Lena ved døren, mens Torben skratlo og forsvandt ned i sin konsultation. – Er der mere kaffe? Jeg har ikke fået varmen endnu. Huset var iskoldt, og der var kun koldt vand i hanerne. Hold kæft, jeg er træt af det fyr! Min rengøringskone kommer i dag. Hun har ikke varmt vand … for fanden da … Det var da et pokkers godt humør, Torben er i. Og så på en mandag.

– Han har købt sig en Harley Davidson. Ellers er det som altid op ad bakke her i huset. Lena betragtede Gitte flænse frakken af og presse den ned over hendes frakke på den overfyldte krog. – Sonja kommer ikke. Hendes unger er syge. Jeg sidder alene i sekretariatet, så I må selv klare jeres urintest og podninger.

Gitte så træt på Lena. – Hold nu kæft, det er bare løgn! Jeg har lovet kommunen den generelle helbredsattest på hende der Parisa … Sonja skulle skrive den i eftermiddag. De sender hende i arbejdsprøvning, og det kan hun ikke.

– Parisa har benprotese, hvad tænker kommunen på? Hvad med hendes børn?

– Parisa fik asyl for tre år siden og har fulgt sprogskolen. Nu skal hun opfattes som dansker. Du er nødt til at ringe til socialrådgiveren og sige, at det bliver ikke før deres næste møde, at de modtager attesten. Du er nødt til at fortælle dem, at vi har sygdom her i huset.

– Ja, det er der ikke noget at gøre ved. Lena huskede den afghanske kvinde Parisa og de tre faderløse drengebørn, som var de mest velafrettede småbørn, hun nogensinde havde mødt. Kuede, mente Torben, de var. – Ekstra blodprøver og hjertekardiogrammer er der ikke tid til. Birgitte får alle mine patienter ind mellem sine. Jeg har også et fuldt booket program. For at det ikke skal være løgn, så kommer de ude fra centrallaboratoriet og kører kvalitetskontrol. Det er jo Birgittes område, så hun har mere end rigeligt at se til i dag.

– Jeg er totalt booket og har vagt. Gitte trådte et skridt baglæns. – Jeg kan ikke tage mere ind. Smilet på hendes ansigt forsvandt, og hun blinkede nervøst. – Hvad med vores unge reservelæge, Louise?

– Så vidt jeg husker fra i fredags, har hun to hold flygtninge med tolke. Derefter kørekortsattester på gamlinger. Jeg skal forsøge at holde fortet og ikke lukke flere ind, medmindre blodet sprøjter. Som Claus sagde lige før: – Velkommen til mandagskaos …

– Godt så! Gitte rynkede panden og spurgte lavmælt: – Hvorfor har Louise så mange flygtninge? Med tolk tager det nærmest en time per patient. Jeg tjekkede ugens skema forleden. Det kan da ikke passe, at vi ikke bare har ”almindelige danske patienter”? Der findes ikke en formiddag eller en eftermiddagskonsultation, hvor der ikke er flygtninge. Jeg har ikke noget imod de fremmede. Gitte så fortroligt på Lena og vrissede. – Jeg er sgu ikke racist. Der er bare en grænse!

– Det ved jeg. De to jævnaldrende kvinder betragtede hinanden. – Derfor trækker vi på de unge uddannelseslæger. Fordi I ikke kan have for mange af dem. Lena trak opgivende på skuldrene. – Slet ikke på en mandag. Problemet er bare, at når hverdagene er fyldt med flygtninge, så begynder vi at trække på jer alligevel. Vi kan jo ikke nægte asylcenteret og deres klienter tider. Det vælter ind med flygtninge lige i tiden. Vi mangler en læge til. Lena så medfølende på Gitte. – Du har vagt i dag?

– Ja, gudhjælpemig! Anders henter ungerne i børnehaven og i SFO’en, så det er kørt i stilling. Heldigvis er vagten kun fra seksten til toogtyve. Hun tog en slurk kaffe og fortsatte lavmælt: – Det er langsommeligt med de nye uden sprog! Tolkene er under al kritik. Gitte sukkede. – Jeg skal ikke brokke mig. Specielt ikke over de polske tolke og hende den spanske tolk. Men de somaliske og afghanske tolke kunne godt trænge til at højne niveauet. De syriske og iranske tolke er nærmest lige så traumatiserede som patienterne. Du så hende Assir, der gik grædende ud og måtte trøstes af patienten. Nå, det kan ikke nytte noget at brokke sig. Jeg er bare så træt af det skide pillefyr og kold helt ind i marven. Fyret kostede en formue sidste gang, det var i stykker. Gid vi dog havde taget jordvarme i stedet for. Gitte knugede kaffekruset. – Bare jeg kunne få varmen.

Lena lykønskede sig selv med, at hun ikke var læge. – Varmen får du, når du har set dit dagsprogram. Hun skænkede mere kaffe til Gitte. – Du må sige til, hvis jeg kan hjælpe dig.

Gitte pudsede næse. – Undskyld mit sure opstød. Jeg må hellere ind og se på dagens program. Hvis der skal trækkes i trådene, så skal jeg nok lade dig det vide. Hun forsvandt ud gennem døren med det dampende krus i hånden.

– Godmorgen! Husets sygeplejerske hilste på Gitte, som var på vej ud. Birgitte var allerede i gang med at vikle tørklædet af. Hun satte stativet med de lune blodprøver på frokostbordet og pressede tørklædet ned over bunken af frakker. Tørklædet gled af og landede på gulvet. Hun lagde sin dynefrakke hen over stoleryggen, da der ikke var flere kroge tilbage. – Hvad så?

– Kaos! Lena gik tilbage og svingede sig hen foran blodprøverne. – Sonja kommer ikke. Hendes børn er syge, og manden er i Sydkorea. Så medmindre du gerne vil være sekretær for en dag, så regner jeg med, at jeg sidder på pinden.

– Jeg er ikke så gode venner med telefonsystemet. Så nej tak. For fanden da, og så en mandag. Hun rystede på hovedet og fortsatte ironisk: – Nå, jamen det skal nok blive sjovt. Der er allerede kø ved skranken. Vi ses til frokost, måske, spøgte Birgitte. Jeg skal vel have dine patienter ind mellem mine?

– Ja, det skal du. Jeg forsøger at flytte nogle af dem til i næste uge. Sorry … Torben har forresten lagkage med. Han har haft fødselsdag. Det skal blive godt at få noget til blodsukkeret til middag.

– Det havde han også. Den stakkels mand var alene på sin fødselsdag. Ungerne havde ikke tid, fortalte han i fredags. Det må ikke være så nemt.

Lena betragtede Birgittes runde, friske ansigt, de grønne øjne, overvægt på maven, rillen, der røbede, hvor bukselinningen forsvandt ind i. – Jeg må hellere gå ud og logge på. Klokken er otte. Er du klar til invasionen?

– Klar! Birgitte hankede op i blodprøverne.

De åbnede døren ud til hverdagen.

Lena hapsede headsettet, hilste på patienter, som var ved at køre deres sygesikringsbevis gennem skanneren. I øjenkrogen fik hun øje på en burkaklædt kvindeskikkelse. De mørke og frygtsomme øjne skinnede igennem menneskemængden, som havde placeret sig i venteværelset. Fatima var i følgeskab med sin mand, en høj og stolt mand fra Somalia. Hun kunne se på dagens program, at Fatima skulle have foretaget en gynækologisk undersøgelse. Telefonen kimede i venstre øre. Fatima skulle ind til den unge praksisreservelæge Louise med tolk Der var bestilt kvindelig tolk i sidste uge. De to fremmedelementer puttede sig ved indgangsdøren til venteværelset. Et par af de ældre patienter gloede, hviskede et eller andet om den unge sortklædte somaliske kvinde. Lena gættede på, at tolken ikke var kommet endnu. Egentlig burde hun gå over til de to, men telefonen kimede i venstre øre, og der var kø i systemet. Det ville kun frembringe forvirring og mere telefonkø, da ingen af de to flygtninge hverken talte danske eller engelsk. Det ville komme til at tage adskillige minutter med kropssprog at få dem ind i venteværelset, placeret mellem de andre patienter, få fat i og kørt deres sygesikringsbevis gennem. Hun opgav og lod dem stå i deres isolerede fremmedhed, mens hun betjente den enerverende telefon.

– Lægehuset i Vestersund, det er Lena. Hun lagde stemmen ind i et blødt og imødekommende leje. Smurte et smil på læberne, som hun kunne tære på, hvis patienterne følte sig tilsidesat og havde siddet i kø for længe. At sælge tryghed er det simpleste og det sværeste. Respekt for det menneske, hun talte til, skulle eksporteres via linjen, som forbandt dem i et par minutter. Efter femogtredive år i denne branche havde hun tit tænkte på det, hun sagde og gjorde. Selvom hun aldrig havde været et kristent menneske, aldrig havde bedt Gud om noget, så var der en ny følelse, som var begyndt at vokse i hende, når hun talte til patienterne – ikke som den docerende og alvidende, ikke den vejledende – blot lyttende til det, de sagde, så åbnede samtalen sig som en blomst. Hun undgik at skændes med dem og bruge tid på deres frustrationer over det danske sundhedssystem. Det eneste, som gnavede i samvittigheden, var disse flygtninge, som hun ikke kunne tale med, og som synligt for alle havde brug for hjælp.

– Hvad kan jeg hjælpe dig med? Foran hende stod gamle Olsen og fedtede med sygesikringsbeviset. Hans barkede næver, det sammenkrøllede, bekymrede ansigtstræk fik hende til at rejse sig. Mens hun talte med den agiterede patient i venstre øre, lagde hun sig ind over skranken, rakte ud efter Olsens sygesikringsbevis. Olsen så lykkeligt på hende, slap nervøsiteten og begyndte at snakke til hende, mens hun kørte hans sygesikringsbevis gennem skanneren, så Torben kunne se, at hans næste patient var ankommet. Olsen talte meget højt, sagde, han også havde en urinprøve med. Han viftede med plastikbeholderen, som engang havde indeholdt Panodil, men som nu var fyldt med Olsens urin. Plastikbeholderen var ikke helt tæt, bemærkede Lena og pegede på venstre øre, mens hun talte til den unge patient, som mente, hun skulle have en akut podning for kønssygdomme og helst dem alle sammen på én gang. Den mandlige arabiske tolk lagde sin seddel med rekvisitionsnummeret i skranken og så en smule stødt på Lena. I headsettet talte hun om p-piller, kondomer og fortrydelsespiller uden recept. Hun smilte til tolken, mens gamle Olsen så forvirret på hende, stak det gule kort ned i sin brystlomme og sjokkede ind i venteværelset. Fatima og hendes sorthårede mand stod fortsat som to søjler og skuede ind i venteværelset foran dem. Om lidt dukkede tolken op og sørgede for det praktiske, trøstede Lena sig med og smilte ud til flygtningene og pegede på venteværelsets sidste ledige stol. Fatimas mand så også hendes håndbevægelse, nikkede til hende, sagde en masse til sin unge kone og ledte hende hen til stolen. Hun fik en ny patient i telefonen, som brokkede sig over at have siddet i kø de sidste sytten minutter. Claus poppede op bag hende og bad hende faxe en akut henvisning til røntgen. Lena tog henvisningen, som printeren spyttede ud, lagde den op i bakken og tastede nummeret til skademodtagelsen, mens den akutte patient indfandt sig foran hende. Claus pegede uden ord på henvisningen, som blev ædt af printeren og faxet ud i space og gerne skulle lande på afdelingen. Lena beklagede til patienten i headsettet, at de ikke have flere tider i dag, tog henvisningen, en hvid kuvert, stemplede den og rakte den frem til den forpinte patient, mens hun åbnede for en ny samtale i headsettet – Lægehuset i Vestersund. Det er Lena. Hvad kan jeg hjælpe dig med?

Unge praksisreservelæge Louise prikkede Lena på ryggen og så ulykkeligt på hende. – Sonja har bestilt en somalisk telefontolk. Hvordan skal jeg kunne foretage en gynækologisk undersøgelse på Fatima, samtidig med jeg har tolken i telefonen? Jeg har kun to hænder! Patienten fatter ikke et ord! Heller ikke manden. Jeg har forsøgt at forklare det til parret. Hun slog opgivende ud med armene. – Du må lige tale med tolkebureauet! Find en ny tid, og få tolken til at give dem beskeden. Louise rakte frustreret…