Titelblad

thomas bech andersen

Agenturet

mellemgaard

Kolofon

Agenturet
© 2017 Thomas Bech Andersen og Forlaget mellemgaard

Forlagsredaktør: Jens Eichler Lorenzen
Grafisk produktion: KWG Design, Odense
Grafiker: Susanne Skovmøller
Forsideillustration: Katie Suponch

ISBN 978-87-7190-822-0

Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner eller virksomheder,
der har indgået aftale med Copydan Tekst & Node, og kun inden for de rammer,
der er nævnt i aftalen.

www.mellemgaard.dk

Mandag

Kapitel 1

Hvidovre 08.35

Kasper Glerup standsede bilen ved lyden af sirener. Han parkerede sin varebil i rabatten og kiggede sig tilbage. Han så en sort bil, som holdt stille bag ham med motoren tændt. Det lignede en slags patruljevogn, men uden politikarakteristika. Inde i bilen var en mandlig fører og en kvindelig passager, og de kunne åbenbart ikke blive enige om, hvem af dem som skulle gå hen til Kasper. De lignede politibetjente, men så alligevel ikke. Den mandlige betjent var atletisk bygget og havde et vredt og bestemt blik i ansigtet, og han lignede en, som kunne eksplodere hvert øjeblik, det skulle være. Den kvindelige betjent havde lyst hår. Det var sat i en lang fletning, som løb ned ad hendes venstre skulder som en lang blond slange. Hun forsøgte at forsvare sig mod de lydløse ord, som haglede ned over hende. At dømme efter hendes mundbevægelser var det mindre kønne gloser, som forlod hendes mund. Begge betjente var iført en slags hvide uniformer. Kasper betragtede dem, mens han undrede sig over, hvorfor han i det hele taget var blevet stoppet. Havde han kørt for stærkt? Han trak i selen og konstaterede, at den sad sikkert omkring hans overkrop. Der måtte være en anden grund.

Det var forår, og Kasper var på vej til første kundemøde. Han var ikke helt klar til at starte dagen, som han var helt sikker på, ville være særdeles opslidende. Han var 34 år gammel og havde lyst tjavset hår og var ranglet af bygning. Han havde altid haft sit udseende imod sig, men han kompenserede for det ved sine talegaver. Han havde en silkeblød stemme og havde retorikken i orden. Han var ansat i Daugstrup, en virksomhed, som solgte inventar til institutioner og skoler. Hans job bestod i, ud over en, efter Kaspers mening, urimelig mængde kontorarbejde, at køre ud til kunderne og lave ny- og mersalg. Denne dag var ikke anderledes. Dagen før havde han besøgt en integreret institution i Rødovre, hvor klyngelederen havde insisteret på, at Kasper skulle annullere ordren på et parti reoler, som han havde solgt dem. Den diskussion var ikke gået stille af, men hun havde fået sin vilje, og Kasper havde fået et minus på sin provisionskonto. Nu var han på vej til Spurvehøjskolen i Hvidovre, hvor han skulle tale med skolens indkøbsansvarlige om en stor leverance. Han var klar over, at denne ordre kunne give en særdeles god provision, så han havde forberedt sig godt. Det var derfor ikke helt efter planen, at han skulle holde parkeret på Spurvehøjvej, mens han ventede på, at en af personerne i bilen ville tage sig sammen til at gå op til ham og fortælle, hvorfor han var blevet standset.

Efter at have holdt stille et par minutter åbnede han døren og gik ud af bilen. Kasper kiggede på den sorte patruljevogn. Plejede de ikke at være hvide? Den havde ingen blink og ikke noget skrevet på siden, men den lignede en patruljevogn, syntes han. Han overvejede et kort øjeblik at sætte sig tilbage bag rattet og fortsætte, som om intet var hændt. Han overvejede også at gå hen og banke på ruden og spørge, om en af dem havde tid til at tale med ham. Han kiggede ned ad vejen, hvor en masse andre biler også holdt parkeret. Han undrede sig over, at der ikke var ret mange mennesker på gaden. Men mest af alt undrede han sig over, at han stod på Spurvehøjvej på vej til dagens første møde og ikke kunne komme videre, fordi der holdt en bil bag ham med mennesker, som ikke ville ud.

Kasper var lige ved at miste tålmodigheden, da han hørte lyden af en bildør, som smækkede. Han vendte sig og så den mandlige betjent komme mod ham med hastige skridt. Kasper valgte at kalde ham betjent, for han kunne ikke finde noget bedre at kalde ham. Betjenten var ikke særlig høj, men havde en aura af magt omkring sig, som Kasper blev ret skræmt af.

”Klokken er 09.12, og du er tilbageholdt.” Den lavstammede mand kiggede triumferende på Kasper.

”Er jeg tilbageholdt? Hvad betyder tilbageholdt? Hvorfor er jeg det?” Kasper kunne mærke panikken brede sig i sin brystkasse, og små sveddråber piblede frem på sin næseryg. Han kiggede ind på den kvindelige betjent, som sad i patruljevognen og var ved at foretage et opkald. Han kiggede tilbage på den vrede betjent.

”Jeg behøver vel ikke at give dig en grund. Jeg kan blot fortælle dig, at du ikke har pligt til at udtale dig.”

”Jeg synes da, at det ville være på plads at fortælle mig, hvorfor I har stoppet mig. Har jeg kørt for stærkt?”

”Nej, du har overholdt alle færdselslovene.”

”Hvad er det så for nogle love, jeg ikke har overholdt?” Kasper kunne mærke vreden blande sig med panikken, og han modstod fristelsen til at spytte en sky af fornærmelser ud af munden.

”Som jeg sagde før. Du har ikke pligt til at udtale dig, men det har jeg så sandelig heller ikke.”

”Det er jo helt vanvittigt det her. Jeg har sgu aldrig hørt om nogen, som bliver anholdt uden at få at vide, hvad de har gjort. Er det normalt det her?”

”Det er helt normalt. Du er i øvrigt ikke anholdt, men tilbageholdt. Nu skal du komme med mig.” En pludselig tanke ramte Kasper som en hammer.

”Hvordan kan jeg i øvrigt vide, hvem I er? Har du noget ID?” Betjenten rakte ned i sin lomme og viste Kasper et læderetui indeholdende et lamineret papir med et logo, som Kasper ikke kunne tyde, og med et billede af betjenten under et stort ettal. Betjenten kiggede triumferende på Kasper.

”Er du tilfreds? Kom så.”

”Der står jo ikke engang, hvad du hedder. Jeg tror ikke på, at I er betjente. Jeg vil også se hendes ID.” Betjenten vendte sig mod kvinden i bilen.

”Han vil se dit ID.” Den kvindelige betjent satte radioen på plads og steg ud af bilen og gik hen mod Kasper. Hun var en smuk kvinde på omkring 30 år. Hun havde blå øjne og havde bløde ansigtstræk. Hendes krop var gemt godt væk bag den hvide dragt, men der var ingen tvivl om, at hun var meget velskabt. Hun gik over til Kasper og viste ham samme legitimation, blot med et billede af sig selv under et stort total. Den vrede betjent henvendte sig igen til Kasper.

”Så er det afgang.”

”Det er jo helt vildt, det her. Hvad hedder du?”

”Det er lige meget, hvad jeg hedder. Du skal sætte dig derind.” Han åbnede bagdøren til den sorte bil og pegede ind på bagsædet. Kasper kiggede ind i bilen og kiggede tilbage på betjenten.

”Jeg sætter mig ikke ind, før du har fortalt mig, hvad jeg er anholdt for. Jeg har sgu aldrig hørt om noget lignende. Jeg ringer til politiet for at få bekræftet, at I er betjente.” Betjenten trak sin pistol, gik hen til Kasper og satte den for hans tinding.

”Nu har du to muligheder. Enten bliver du skudt for at have modsat dig tilbageholdelse. Jeg kan sagtens finde et vidne” – han kiggede over mod kvinden – ”som kan fortælle, at du kæmpede og var ved at vriste pistolen fra mig. Eller også sætter du dig derind – nu.”

Kasper følte ikke, at han havde noget andet valg end at adlyde. Han satte sig ind og hørte døren smække med et tungt drøn. Han mærkede panikken brede sig og mærkede et par dråber koldsved løbe ned ad ryggen. Han mærkede dem tiltage i styrke og rulle helt ned til buksekanten. Han kiggede sig omkring og bemærkede, at der ikke var nogen håndtag til at åbne dørene. Mellem forsæderne var der anbragt et lille skab. Han kunne hurtigt konstatere, at det ikke kunne åbnes. Vinduerne kunne heller ikke rulles ned. Han kiggede ud på gaden og så kvinden sætte små aggregater under karosseriet på hans bil. Den mandlige betjent talte i en radio. Kasper forsøgte at aflæse mundbevægelserne, da manden talte meget langsomt, men kunne ikke forstå, hvad der blev sagt. Han mærkede afmagten indfinde sig, og han lænede hovedet op ad sædet og ventede. Han kunne stadig mærke pistolmundingen mod sin tinding.

Der gik et par minutter, før den venstre fordør gik op. Den mandlige betjent satte sig ind og satte nøglen i tændingen. Han lod den sidde i et par sekunder, før han tog den ud og vendte hovedet mod Kasper.

”Har du nogen idé om, hvad du sætter i gang, hvis du ikke taler?” Kasper kiggede på manden med et undrende blik. Mest fordi han ikke havde nogen anelse om, hvad manden talte om, men også fordi han var en smule bange for, hvad hans svar kunne sætte i gang. Han forsøgte at grave dybt ind i sin hukommelse i håbet om at kunne finde den ting, som var årsagen til, at han sad på bagsædet af en bil. En bil var det rigtige ord, for en patruljevogn var det ikke. Det var han efterhånden blevet klar over.

”Nej, det kan du vel fortælle mig?”

”Ja, det kunne du tænke dig.” Han vendte sig, så ansigtet vendte mod køreretningen. Han rullede vinduet ned og råbte ud mod kvinden: ”Så er det nu.” Den kvindelige betjent rejste sig fra sin stilling siddende på hug bag ved Kaspers bil. Hun var tilsyneladende færdig med sit foretagende. Kasper satte sig frem i sædet.

”Hvad er det, hun sætter på min bil?” Den mandlige betjent vendte sig i en bevægelse, som fædre foretager sig, når de skal irettesætte deres børn.

”Der er ting i verden, som man ikke behøver at vide noget om.” Han vendte sig mod den kvindelige betjent. ”Fik du ordnet det?” Hun nikkede. Han drejede nøglen i tændingen og lyttede tilfreds til den summende lyd fra motoren. Kasper lænede sig tilbage i sædet igen. Han så et stort stykke metal køre på plads, så det adskilte forsædepladserne fra bagsæderne, mens han forsøgte at lade være med at tænke på, hvor han var på vej hen.

Kapitel 2

Østerbro 08.45

Rikke Egelund vågnede med et sæt, da vækkeuret ringede. Hun vågnede med den velkendte følelse af at have haft et mareridt, uden at hun kunne huske noget fra det. Denne følelse havde hun oplevet en del gange på det seneste, og hver gang var den lige ubehagelig. Først havde hun troet, at det skyldes stress, men hun var blevet mere og mere overbevist om, at det ikke var tilfældet, for det skete oftest, når hun havde fri eller ikke var på opgaver i en kortere periode. Rikke var journalist på Direkte og var tilknyttet magasinets indlandsredaktion. Direkte var et magasin, som udkom en gang om måneden. I modsætning til aviserne havde magasinet tid til at gå i dybden, og det havde vundet mange priser for dets reportager. Hun arbejdede i øjeblikket på en reportage om menneskehandel og var overbevist om, at det ikke var det, som gav hende mareridt. Men hvad var det så?

Hun rejste sig fra sengen og gik over til reolen for at slukke for vækkeuret. Hun havde placeret det i den anden ende af lokalet, så hun var tvunget til at stå op, hver gang det ringede. Hun satte sine bare fødder på det kolde gulv og skuttede sig lidt. Det var forår, men det var stadig koldt om morgenen. Hendes nattrøje, en udvasket hvid T-shirt, kunne ikke skjule, at hun havde en veldrejet figur. Hun var 35 år og havde skulderlangt nøddebrunt hår. Hendes øjne var grønne, og det eneste tegn på alder var de små smilehuller på hver side af hendes fyldige læber. Hun slukkede vækkeuret og tog sin nattrøje af, mens hun gik ud på badeværelset. Hun tændte for vandet og forsøgte at samle tankerne. Det tog hende altid en rum tid at komme sig over mareridtene, og hun kunne ikke forestille sig nogen værre måde at vågne op på. Det var den samme fornemmelse som altid, men hun vidste ikke, om det var den samme drøm. Hun havde overvejet at se en psykolog, men indtil videre var det blevet ved tanken.

Hun lod det dampende varme vand ramme sin krop. Hendes brystvorter blev en smule hårde ved mødet med vandet, og hun rørte flygtigt ved dem. Det var længe siden, de var blevet berørt af andre end hende selv. Det gjorde hende lidt ked af det, når hun tænkte på det. Hun havde rigtig svært ved at binde sig, og når der endelig kom en mand tæt på, så trak hun sig. Hvorfor vidste hun ikke. Hun satte dagen i system, mens hun langsomt mærkede trætheden forlade sin krop. Hun havde en aftale med en kilde klokken ti, hvorefter hun skulle ind på redaktionen. Hun havde fået frie tøjler og ubegrænset tid til en artikelserie om menneskehandel, og hun var sikker på, at denne kilde kunne binde alle de løse ender sammen. Hidtil var det blevet til sporadiske interviews, men mest at alt talrige opslag på nettet og krydshenvisning af disse. Hun syntes selv, hun var god til sit job. God til at tale med folk. God til research. Men komme tæt på andre mennesker uden at skulle binde sig? Der havde hun nok endnu lidt arbejde at gøre.

Hun slukkede for vandet og gik nøgen ud i køkkenet og hældte vand i kedlen. Hun drak altid instantkaffe om morgenen, og i dag var ingen undtagelse. Hun havde et rummeligt køkken. Hendes lejlighed var i det hele taget rummelig. Og hyggelig. Hun havde altid drømt om at bo på Østerbro, så da hun flyttede hjem efter studierne i Aarhus og så et opslag for lejligheden, var hun ikke i tvivl. Hun havde brugt de seneste seks år på at gøre den til helt sin egen. Hun boede i en treværelses lejlighed. Hendes hjem var møbleret med få, men smagfulde ting. Hun var af den overbevisning, at smukke ting sagtens kunne købes i IKEA. Hun gik også meget i små butikker for at finde ting til sit hjem. Kvarteret omkring Istedgade leverede en stor del af disse ting.

Flid, tålmodighed og ikke mindst bankens velvilje var grunden til, at hun kunne skænke sig en kop kaffe i sit eget køkken. Hun læste de seneste Facebookopslag, mens hun ventede på, at vandet kogte. Dagen ville blive varm, selvom kalenderen kun sagde april, og hun besluttede sig for at iføre sig en gul, blomstret kjole. Hun satte sig ved køkkenbordet og tændte for sin bærbare computer. Hendes tanker om mareridt var ikke helt gået væk, og hun håbede at kunne lægge dem til side ved at fordybe sig i arbejdet. Det blev ikke til mere end et enkelt opslag, for hendes tanker blev afbrudt af telefonen. Hun tog den ved tredje ring.

”Rikke.”

”Det var du sgu længe om. Det er din chef. Kan du smide alt, hvad du har i hænderne?” Rikke vidste, at det ikke var noget spørgsmål. Det havde hun lært af års samarbejde med Michael Antonsen. Han stillede ikke spørgsmål til sine ansatte. Hun spekulerede ofte på, om han boede på redaktionen, for lige meget hvilket tidspunkt af døgnet hun troppede op, så var Michael Antonsen der også. Der havde altid været en god kemi mellem dem, og hun fandt ham også attraktiv, men noget videre var det aldrig blevet til. Dertil var han for gift med sit arbejde efter Rikkes smag. Måske var det bare endnu en undskyldning for ikke at binde sig?

”Det kan jeg vel blive nødt til. Jeg har et interview klokken ti, og det skal jeg altså lave.”

”Kommer tid, kommer sted. Der er sket et drab i Hellerup. På Ahlmanns Allé, det er en biskop. Jeg vil gerne havde, at du tager derud.” Han lød meget insisterende, og Rikke vidste, at der ikke var nogen vej udenom. Hun prøvede alligevel.

”Hvorfor mig? Jeg har jo ikke noget med drab at gøre. Kan du ikke finde en anden?”

”Jeg vil gerne have, at det er dig. Jeg har mine grunde. Kan du tage af sted med det samme?” Rikke vidste, at hun ikke havde noget valg. Hun ville gerne holde sig på god fod med Michael, og i øvrigt syntes hun, det lød en smule spændende.